Ан Грейси
Подарък от съдбата

Част 1 от „Сестрите Чанс“

Превод от английски: Мариана Христова, 2017

chitanka.info

Пролог

Е, аз какво да направя? Работата очевидно е безнадеждна.

Дж. Остин, „Гордост и предразсъдъци“[1]

Лондон, 1805

— Съжалявам, милорд, но нищо не е останало.

„Милорд“. Макс Девънам още не можеше да свикне с това обръщение. Лорд Девънам беше неговият едър, сърдечен, жизнерадостен чичо. Но сега чичо му беше мъртъв и Макс, наследникът, беше лорд Девънам.

После смисълът на това, което му казваха Харкорт и Дентън, адвокатът и управителят на чичо му, проникна в ума му.

— Какво искате да кажете? Как така нищо?

Чичо му беше богат човек — всички го знаеха.

Харкорт разпери ръце в знак на съжаление.

— Нищо.

— По-малко от нищо — уточни Дентън. — Чичо ви продаде каквото можеше да бъде продадено, ипотекира останалото и взе всички възможни заеми.

Макс се мъчеше да възприеме чутото. Чичо му бе умрял едва преди седмица, при ловна злополука, но никой, който го бе виждал в действие, не би заподозрял, че страда от недостиг на пари. По времето на смъртта си той бе домакин на голямо, пищно увеселение.

— Значи при смъртта си е бил задлъжнял?

Това всъщност не беше въпрос. Откакто разбра за смъртта му, Макс, който завършваше последната си година в училище, получи безкраен поток писма от търговци, които изискваха плащания и настояваха да получат от него това, което им дължеше чичо му. Някои от сумите бяха огромни.

— Безкрайно задлъжнял — съгласи се сериозно адвокатът.

Макс прокара пръсти през косата си.

— Каква скапана бъркотия!

Никой не го упрекна за грубия език. Вече не беше ученик. Беше лорд Девънам и имаше право да ругае, да заеме мястото си в Камарата на лордовете… и да поеме отговорността за огромната финансова каша, оставена от чичо му.

— Слава богу, че леля ми си има наследство. Поне тя няма да бъде забъркана в тази каша.

Леля му беше единствената дъщеря на граф Фентън. Преди сватбата й покойният граф беше създал голям тръст на нейно име за времето, когато овдовее.

Последва кратка тишина. Харкорт не откъсваше поглед от пръстите си. Дентън си играеше с документите на масата пред него. И двамата не поглеждаха Макс в очите.

— И то ли е изхарчено? — попита Макс смаяно. Не знаеше много за тръстовете, но открай време вярваше — всъщност веднъж го дочу и от чичо си — че е невъзможно да разбиеш тръст. Очевидно чичо му бе намерил начин.

Той погледна към двамата мъже.

— И така, какво трябва да направя?

— Всичко, което е останало, трябва да се продаде.

— Всичко?

Те кимнаха.

— Всичко — потвърди Дентън. — Девънам Хол…

— Семейното имение?

— Всичко — повтори Дентън и погледна списъка пред себе си. — Девънам Хол, мините в Корнуол, ловната хижа в Лестършър, имотите в Съсекс, имението в Норфолк, къщата в Лондон…

— Къщата в Лондон? Но това е домът на леля ми!

Леля Биа ненавиждаше провинцията. Загубата на къщите в провинцията нямаше да я трогне, но…

Макс недоумяваше. Как бе възможно никой да не е разбрал какво ще се случи? Да не е взел мерки да го предотврати?

Той поклати глава.

— Нямам нищо против да продам всички други имоти, макар че бих предпочел, ако е възможно, да се опитаме да запазим провинциалното имение, но няма да допусна градската къща да бъде продадена.

— Боя се, че нямате избор, милорд.

Макс се намръщи.

— Но къде ще живее леля ми?

Харкорт отвърна извинително:

— Може би при роднини?

Макс се ужаси. Леля Биа? Неговата великолепна, екстравагантна леля, една от дамите, които задаваха тона във висшето общество, да живее от милостта на роднините си като последна беднячка? Не можеше дори да си го представи. Това щеше да я убие.

— Невъзможно — чу той собствения си глас. — Останали са й само двама-трима далечни братовчеди.

Дентън се наведе напред и заговори категорично, но в гласа му се долавяше съчувствие:

— Вие не ни разбрахте, милорд. Всичко трябва да се продаде… и дори тогава пак ще останат дългове. Големи дългове.

Макс се смъкна по-надолу в стола си.

— Имате предвид, че съм разорен?

— Напълно.

Възцари се кратка тишина.

— Чичо ми не си ли е давал сметка?

Доколкото си спомняше, чичо му пилееше пари със замах до смъртта си, дори в самия ден на смъртта си.

Не, не пилееше пари. Трупаше дългове.

Тишината се сгъсти и стана неловка.

Дентън я наруши:

— Да, знаеше, че е разорен. Знаеше го от години. Постоянно се опитвахме да го накараме да разбере, но… — Той поклати глава.

Харкорт, адвокатът, се поколеба и каза деликатно:

— Чичо ви все пак се погрижи да изплати всичките си дългове от комар преди… смъртта си. Умря като джентълмен.

Макс се взираше в него, докато осъзнаваше какво му казва, нещо, което никой не му беше казвал досега — причината за дивото, разточително увеселение в имението, последният пиянски лов извън ловния сезон, на който чичо му, прочут като голям ездач, бе поемал все по-голям риск, прескачайки какви ли не препятствия, нехаещ за опасността, докато накрая стигна до последната ограда, заби се с главата напред в една каменна стена и си счупи врата.

Този негодник! Знаел е. Беше си отишъл сред пиянско веселие, за да избяга от кашата, която е забъркал. И е платил само дълговете си от комар — така наречените дългове на честта. На честта! Макс изсумтя. Оставил е на жена си и осемнайсетгодишния си наследник да се оправят с това.

Застави юмруците си да се отворят.

— Леля ми знае ли?

Харкорт поклати глава.

— Не знае нищо.

— Бижутата й може да осигурят…

— Имитации, милорд — осведоми го Дентън с прискърбие.

— Имитации?

Леля Биа бе донесла в брака си цяло състояние под формата на бижута.

— Лорд Девънам поръча копия на всички, освен на два-три пръстена — онези, които тя никога не сваля.

— Тя знае ли, че бижутата й са имитация?

— Съмнявам се.

— Значи наистина сме разорени.

Последва продължителна тишина. Умът на Макс кипеше. Само преди няколко седмици най-големият му проблем беше дали ще издържи изпита по латински и дали отборът му по крикет ще спечели купата, а сега…

Той стана и започна да крачи из стаята, опитвайки се да реши какво да направи. Като че ли нямаше особен избор. Но не смяташе да последва съвета на Харкорт и Дентън. Не и докрай.

Изпъна рамене и седна пак на мястото си.

— Добре тогава, продайте всичко освен семейното имение и къщата на леля ми в Лондон.

— Но…

Макс вдигна ръка.

— Няма да допусна леля ми да остане без дом и да зависи от милостта на роднините си. Най-важната ми задача е да й позволя да запази лондонската къща и да й осигуря доход.

— Но…

— И ако е възможно някак да запазя Девънам Хол, ще го запазя. Ако успеете, отдайте го под наем. Ако ли не, затворете къщата и дайте земята под аренда на местните земеделци.

— Но, милорд…

— Наистина разбирам колко сериозна е ситуацията — увери ги той. — Но това имение в Девън е сърцето на семейството ми от поколения и ще направя всичко по силите си да не го загубя. Продайте всичко друго; погрижете се да получите възможно най-добрата цена. Бъдете дискретни — подушат ли кръв, лешоядите ще изкълват докрай трупа. И платете отчасти на най-гръмогласните кредитори — може така да спечелим малко време, за да си поемем въздух.

Двамата възрастни мъже се спогледаха и сякаш стигнаха до някакво неизречено споразумение.

— Много добре, милорд, но продажбата на имотите изобщо няма да покрие всички дългове. Как ще…

— Ще взема назаем.

— Милорд, банките няма да ви дадат дори пени! Не разбирате ли? Разорен сте — каза с раздразнение Дентън.

Макс стисна юмруци.

— Още не съм разорен! И ако банките откажат да ми заемат парите, от които се нуждая, за да осигуря бъдещето на леля си, ще ги намеря другаде!

Гласът на Дентън стана настоятелен:

— Не го правете, милорд! Не знаете в какво се забърквате. Говорите за лешояди, но частните лихвари са по-страшни от лешояди.

Харкорт добави:

— Прав е. Спомнете си Шекспир — те може и да ви дадат парите, но ще поискат тоз фунт месо.[2]

Макс стана.

— Щом няма друг изход, така да бъде.

[1] Цитатите от „Гордост и предразсъдъци“ на Джейн Остин са в превод на Жени Божилова. — Бел.прев. ↑

[2] Перифраза на думите на Порция от пиесата „Венецианският търговец“, 4-то действие, 1-ва сцена. Точните думи са: „Вземете си тоз фунт месо от него“ — превел от английски Валери Петров. — Бел.прев. ↑

Глава 1

Дайте на едно момиче образование, дайте му добър старт в живота, и се обзалагам на десет към едно, че то ще намери начин да се справи, без да изисква от никого по-нататъшни разходи.

Джейн Остин, „Менсфийлд Парк“

Лондон, август 1816

Закъсняваше. Абигейл Чантри ускори крачка. Днес беше следобедът, в който й се полагаше почивка, и макар че навън беше влажно, мръсно и студено, тя както винаги излезе, за да продължи да разглежда Лондон.

В интерес на истината, дори работодателите й да живееха в най-мрачната и затънтена част на йоркширските тресавища, Аби пак щеше да се махне от тях през свободния следобед, който й се полагаше веднъж на две седмици. Според госпожа Мейсън гувернантката трябваше да е полезна не само в обучението на децата, а и в домашната работа, така че защо през почивния си следобед госпожица Чантри да не позакърпи нещо за работодателката си, или още по-добре, да вземе децата със себе си, когато излезе на разходка.

Имаше ли изобщо една гувернантка, особено пък осиротяла, нужда от свободно време?

Госпожица Чантри не беше съгласна. Затова в дъжд, сняг и град тя излизаше от къщата на семейство Мейсън в мига, в който часовникът в преддверието удареше дванайсет, и се връщаше няколко минути преди шест, за да поеме отново задълженията си.

Аби бе прекарала почти целия си живот в провинцията и обичаше екскурзиите си из този огромен град, където непрестанно откриваше какви ли не прекрасни места. Миналата седмица намери книжарница, в която собственикът я остави да чете до насита, без да я притиска да си купи нещо — само книгите за препродажба, разбира се, а не тези с все още неразгърнати страници. Днес се върна там и така се увлече в една история — „Монахът“, великолепно, смразяващо кръвта четиво, — че сега закъсняваше.

Ако се върнеше дори една минута след шест, господин Мейсън щеше да й удържи надница за цял ден. Беше се случвало и преди и нямаше аргументи, които да го разколебаят.

Тя сви зад ъгъла към улицата на семейство Мейсън и погледна към близката часовникова кула. Господи, оставаха само три минути! Забърза още повече.

— Аби Чантри?

Една млада жена, прислужница, ако се съдеше по дрехите й, закуцука към нея с неравна походка. Чакаше я срещу къщата на семейство Мейсън.

Аби я изгледа предпазливо.

— Да?

Освен работодателите си не познаваше никого в Лондон. И никой тук не я наричаше Аби.

— Нося съобщение от сестра ви — продължи непознатата с груб лондонски акцент.

Устата й беше подута, а на бузата й тъмнееше голяма синина.

— От сестра ми?

Невъзможно. Джейн се намираше на стотици мили оттук. Току-що бе напуснала Дома за дъщери на изпаднали в нужда дами „Пилбъри“, близо до Челтнам, за да постъпи на работа като компаньонка на майката на един викарий в Херефорд.

— Тя ми каза къде да ви намеря. Аз съм Дейзи. — Момичето хвана Аби за ръката и я задърпа. — Трябва да дойдете с мене. Джейн е в беда — голяма беда — и трябва да дойдете веднага!

Аби се поколеба. Насиненото подуто лице на момичето не й вдъхваше доверие. Вестниците бяха пълни с новини за ужасните престъпления, които се случваха в Лондон: убийства, отвличания с цел проституция, джебчийства и обири с взлом. Беше чела дори за хора, удряни по главата в някоя тъмна уличка, събличани и оставени да умрат. Само заради дрехите.

Аби обаче носеше сива безлична рокля от домашно платно, която на практика крещеше „гувернантка“. Не можеше да си представи, че някой би искал да я открадне. Освен това беше слаба, обикновена и интелигентна, а не хубава, което изключваше отвличането за проституция. Нямаше нито пари, нито ценности и освен семейство Мейсън не познаваше никого в Лондон, така че едва ли би станала мишена на убиец.

А и момичето знаеше името й, както и това на Джейн. Знаеше адреса й. Аби погледна към часовника. Шест без една минута. Но какво значение имаше загубата на една надница, когато малката й сестричка беше в Лондон и се намираше в опасност? Джейн още нямаше дори осемнайсет години.

— Добре, ще дойда.

Тя се остави Дейзи да я повлече със себе си и двете забързаха по улицата.

— Къде е сестра ми?

— На лошо място — отвърна Дейзи загадъчно, куцукайки припряно с неравната си стъпка. „Дали е саката, или куца заради понесения побой?“ — зачуди се Аби. Във всеки случай това като че ли не я забавяше.

— Какво лошо място?

Дейзи не отговори, а я поведе през лабиринт от улици и задни алеи към район, който Аби никога не се бе изкушавала да проучи.

— Какво лошо място? — повтори Аби.

Дейзи й хвърли кос поглед.

— В борей, госпожице.

— В бо… — започна Аби и млъкна ужасена. — Искаш да кажеш бордей?

— Туй казах, госпожице, борей.

Аби се закова на място.

— Значи не може да е сестра ми. Джейн никога няма да стъпи в бордей!

Но още докато го изричаше, осъзна истината. Малката й сестричка се намираше в бордей.

— Да, ами… нямаше много избор. Дойде тук направо от някакво сиропиталище в провинцията. Беше упоена. Даде ми вашия адрес и ми рече да ви предам съобщение. И нямаме много време, затуй побързайте!

Аби беше толкова смаяна, че загуби ума и дума, а от картината, която й описваше Дейзи, направо й се повдигна. Тя остави момичето да я води по страничните улици и алеи. Джейн трябваше да е в дома на свещеник в Херефорд. Как би могла да се озове в лондонски бордей? „Беше упоена.“ Как?

Двете завиха по тясна улица с порутени къщи и забавиха крачка.

— Тука е — посочи Дейзи към някаква висока сграда, доста по-елегантна от останалите, с прясно боядисана черна врата и прозорци с яркочервени завеси. Прозорците на приземния етаж нямаха решетки, но всички по горните имаха. Предназначението им бе да не пускат никого да излезе, а не да влезе. „Нямаше голям избор.“

Докато гледаше нагоре, Аби долови движение зад един от най-високите прозорци. Зърна златиста коса, две притиснати до стъклото длани и лицето на млада жена, която много приличаше на майка й.

Не беше виждала сестра си от шест години, но в сърцето й нямаше и капка съмнение. Джейн!

Някой издърпа момичето назад и затвори завесите.

Сестра й беше затворничка в тази къща. Аби прекоси тичешком улицата и тръгна по стъпалата към входната врата, но Дейзи я сграбчи за полата и я дръпна назад.

— Не, госпожице!

Гласът й беше толкова настоятелен, че Аби рязко спря.

— Ако сега влезете там и започнете да разпитвате, ще стане още по-лошо. Може никога вече да не видите сестра си!

— Тогава ще повикам стражар или магистрат, за да уреди въпроса.

— Тогаз със сигурност вече няма да видите сестра си. Той… Морт… собственикът на това място и на всички момичета, които сега са вътре — посочи тя с брадичка към горните етажи, — той плаща на мъже да го предупреждават. Преди някой стражар да стигне дотук, сестра ви отдавна ще е изчезнала.

На Аби й прилоша.

— Но какво мога да направя? Трябва да я измъкна оттам!

— Казах ви, госпожице, имаме план.

По улицата изтрополи карета, Дейзи се огледа и пребледня.

— Божке, Морт иде! Бързо, тръгвайте! Ако ме хване да говоря с някой отвън, пак ще ме пребие! Ще се срещнем в алеята зад къщата. Шестата къща. Голяма порта с шипове. Тръгвайте!

Тя бутна Аби напред и се втурна по страничните стъпала към приземния етаж.

Все още стъписана — Джейн в бордей! — Аби забърза по улицата, като се насилваше да не поглежда назад, дори когато чу как каретата спря пред къщата с черната врата.

Зави зад ъгъла и откри задната алея, която Дейзи й бе описала — тясна, тъмна и затрупана с всевъзможни мръсотии, с хлъзгав калдъръм и противна воня на влага. Аби покри носа си с ръка и с мрачна решителност тръгна по алеята, като внимаваше къде стъпва. От време на време нещо изджвакваше под краката й, но тя не поглеждаше надолу. Не искаше да знае в какво е стъпила. Само едно имаше значение: да измъкне Джейн от това място.

Започна да брои къщите и стигна до шестата, разположена зад дебела тухлена стена, по чийто връх стърчаха парчета стъкло. В нея имаше солидна дървена порта, увенчана с редица метални шипове.

Зловещите шипове блестяха мътно на слабата светлина. Лед плъзна по вените на Аби. С последния си дъх майка й я бе накарала да обещае, че ще пази Джейн, че ще се погрижи и двете да са в безопасност. Не беше лесно — красотата на Джейн открай време привличаше внимание, още откакто беше малко момиченце — но Аби бе изпълнила обещанието си.

Досега. Джейн бе затворена в бордей. Аби вдигна ръка към устата си и установи, че трепери.

Цялото й тяло трепереше.

Откога Джейн беше там? Опита се да пресметне, да си спомни какво казваше сестра й в последното си писмо, но не успя. Умът й отново и отново се връщаше към въпроса как Джейн се бе озовала в бордей?

Прогони от съзнанието си този безполезен въпрос. Трябваше да помисли, да състави план как да я освободи. Ами ако Дейзи не дойдеше? Тогава Аби нямаше да има друг избор, освен да повика някой стражар.

„Тогаз със сигурност вече няма да видите сестра си.“ Аби потрепери. Зависеше изцяло от добрата воля — и способностите — на момиче, което познаваше едва от няколко минути.

Щом стражарите и магистратите не можеха да й помогнат, какво можеше да направи една дребна осакатена прислужница? И къде беше тя?

Минутите едва-едва се нижеха.

Аби бе почти готова да се откаже, когато чу някакъв шум от другата страна на портата. Сърцето й подскочи от облекчение, преди да осъзнае, че може да е всеки. Отдръпна се в сенките и зачака.

Вратата се открехна съвсем леко.

— Тук ли сте, госпожице? — разнесе се шепот от другата страна.

— Тук съм.

Момичето подаде глава.

— Нямам време да обясня, госпожице, но елате пак след час с топло наметало и някакви обувки.

— Обувки, но…

— Щях да се опитам да измъкна сестра ви сега, но не мога, докат’ Морт е тук. Но той скоро пак ще излезе.

Тя се обърна да си тръгне, но Аби я сграбчи за ръката.

— Защо? Защо правиш това за нас? За мен и Джейн?

Беше очевидно, че е опасно. Защо това момиче — тази непозната — поемаше такъв риск? Отплата ли очакваше? Аби с радост би дала всичко, което имаше, за да спаси сестра си, но нямаше почти нищо.

Момичето поклати глава.

— Щото е грешно… туй, което прави Морт. Преди не беше тъй — да крадат момичета, да ги държат заключени… — и млъкна. — Вижте, нямам време да обясня, госпожице, не и тъй, че да ме разберете. Ще трябва да ми се доверите. Просто елате пак след час с топло наметало и някакви обувки.

— Защо?

Някакво заплащане за оказаните услуги?

— Щото няма какво да обуе навън, разбира се — поясни Дейзи и посочи с брадичка към мръсотията по уличката. — Да не искате да мине боса през туй? Сега трябва да вървя.

Момичето изчезна, затвори вратата след себе си и се чу стърженето на резе.

Вцепенена, Аби се запъти към дома на семейство Мейсън.

Един час.

Много неща можеха да се случат за един час.

* * *

— Кое време е според вас?

Аби се извърна с крак на първото стъпало. Господин Мейсън стоеше в преддверието с джобен часовник в ръка и я гледаше намръщено.

— Закъсняхте!

— Знам и съжалявам, господин Мейсън, но току-що научихме…

— Ще трябва да удържа пълния ден от надницата ви, разбира се — продължи той и изду гърди като особено доволен жабок.

— Ставаше дума за неотложен въпрос от семейно естество…

Той изсумтя.

— Вие нямате семейство.

— Имам, имам сестра и тя дойде в Лондон неочаквано, и…

— Без оправдания! Знаете правилата.

— Това не е оправдание. Истина е и се надявам… питах се…

Тя преглътна, осъзнала със закъснение, че не биваше да спори с него.

— Какво се питахте, госпожице Чантри?

Госпожа Мейсън се носеше надолу по стълбите, облечена с пищна рокля от червеникавокафява коприна, с украшение с пера на главата и поръбено с кожа наметало.

— Да не би да сте забравили, господин Мейсън, че тази вечер ще ходим на опера? Не искам да закъснявам.

— Да закъсняваш, е модерно — отговори съпругът й.

— Знам това, скъпи мой. — Гласът на госпожа Мейсън стържеше от едва прикрито раздразнение. — Но ние ще закъснеем повече, отколкото е модерно — вие дори не сте си облекли палтото.

Икономът дойде в преддверието, чу забележката и отиде да донесе палтото на господин Мейсън.

Господарката на дома нахлузи на ръката си едната от дългите вечерни ръкавици от ярешка кожа и погледна към Аби.

— Е? Какво се питахте, госпожице Чантри?

Аби пое дълбоко дъх. Семейство Чантри бяха много стриктни по отношение на посетителите — тя нямаше право на такива.

— По-малката ми сестра е в Лондон, госпожо, и се питах дали може да остане при мен, само за тази нощ…

Госпожа Мейсън вдигна грижливо оскубаните си вежди.

— Тук ли? Не ставайте смешна. Не може, разбира се. А сега елате, господин Мейсън…

— Но аз не съм я виждала от години. Току-що напусна сиропиталището, а още не е навършила осемнайсет. Не мога да я оставя сама в Лондон.

— Това не ни засяга.

Госпожа Мейсън се намръщи на огледалото и намести украшението на главата си.

— Непозната жена да спи в една къща с безценните ми дечица? — попита тя и изсумтя.

— Тя не е непозната. Тя ми е сестра.

— Изключено — отсече господин Мейсън и остави иконома да му помогне с палтото. — Блейк, каретата дойде ли?

Икономът отвори вратата и надникна навън.

— Тъкмо идва от конюшните, сър.

— Това ли е последната ви дума? — попита Аби.

Госпожа Мейсън се нахвърли върху нея:

— Защо още се въртите тук? Чухте какво каза съпругът ми. Отговорът е „не“! Сега се качвайте горе и се погрижете за децата.

Аби знаеше, че нямаше смисъл да спори, и се качи на горния етаж. И без това не смяташе да се подчини.

Както всяка вечер, тя провери какво правят децата. Всички спяха дълбоко. Приличаха на малки ангелчета, каквито в никакъв случай не бяха. Двете по-големи бяха големи пакостници, но това не я интересуваше. Пак ги обичаше.

Сузан, най-малката, спеше с вирнато нагоре дупе, както обикновено. Такова сладко дете! Аби внимателно я обърна на една страна, момиченцето се сгуши в новата си позиция и се усмихна в съня си. Аби подгъна завивката около него.

Тези деца бяха радостта и агонията на работата й. Аби ги обичаше като свои. Не можеше да се въздържи, макар да знаеше, че е глупаво и че някой ден ще й разбият сърцето. Знаеше, че ще ги отделят от нея или ще я изхвърлят от дома като чифт стари обувки, които малките са надраснали.

Любовта към чужди деца щеше да й донесе само болка.

Научи този суров урок от семейство Тейлър, първите си работодатели. Прекара при тях две години и обикна малките с цялата сила на жадното си сърце. Не се замисляше за бъдещето. Дори не й хрумваше, че някой ден ще я уволнят и никога вече няма да види децата.

Сега те живееха в Ямайка.

Щеше да загуби и децата на семейство Мейсън, но нямаше — не можеше — да остави сестра си сама в някой лондонски хотел, не и след това, което беше преживяла. А дори и да не й се беше случило, дори просто да бе пристигнала неочаквано в Лондон, както Аби бе казала на семейство Мейсън, имаха да наваксват цели шест години. При последната им среща Джейн беше дете. Едва на дванайсет.

Джейн.

Аби се наведе, целуна едно по едно спящите деца и забърза да вземе наметалото и обувките за сестра си. За всеки случай сложи във вързопа и един шал.

* * *

Светлината на газените лампи още не беше стигнала до по-бедните части на града. Във вечерния мрак алеята изглеждаше дори по-противна, изпълнена със зловещи сенки. Аби крачеше предпазливо и броеше къщите, докато стигна до високата тухлена стена с дървената порта с шипове.

Застана срещу нея и зачака. Наблюдаваше прозорците като ястреб, забелязваше всяко проблясване на светлина, всяка сянка на движение. Това Джейн ли беше? Тя ли беше?

Времето едва се влачеше. В далечината някакъв часовник отброи часа. Всичко се проточваше много повече от очакваното. Беше ли се объркало нещо?

Нещо пробяга по крака й. Аби усети мимолетния допир на влажни лапички и хлъзгава опашка, подскочи и потисна писъка си. Мразеше плъховете.

Взираше се така напрегнато в прозорците горе, че скърцането на резето на портата я стресна и тя се сепна уплашено.

Портата се открехна. Показа се глава.

— Аби? — чу се тих шепот.

— Джейн?

През процепа се промъкна бледа, подобна на призрак сянка и след секунда сестра й беше в прегръдките й, притискаше се в нея, трепереше, плачеше и се смееше.

— Аби, о, Аби!

— Джейни!

Очите на Аби се замъглиха от сълзи, докато прегръщаше малката си сестричка — вече не толкова малка. Сега Джейн беше висока колкото нея.

— Джейн, миличка! Добре ли си? Как се озова в Лондон? Мислех, че Херефорд…

Едно кораво пръстче я смушка в ребрата.

— Ей! Още е опасно, тъй да знаете. Първо бягайте, после се прегръщайте! — каза Дейзи. — Бързо! Де са обувките?

— Разбира се.

Аби пусна Джейн, отстъпи крачка назад и зяпна от изумление. Сестра й беше облечена само с тънка долна риза.

— За бога, Джейн, къде са ти дрехите?

Извади наметалото и уви с него треперещото тяло на сестра си.

— За да не избягаме — отговори Джейн с тракащи зъби. — Не можем да излезем навън, облечени така.

Аби клекна и нахлузи обувките на краката й, които бяха студени и мръсни от нечистотиите по улицата. Избърса ги доколкото можа с една кърпичка. Ръцете й трепереха от ярост и тревога. Как бе възможно сестра й да е в такъв неприличен вид! Нямаше дори дрехи да се покрие! При това в този студ!

— Сложи и това — подаде й шала.

— Не, нека Дамарис го вземе.

— Дамарис?

Аби вдигна глава и видя друго момиче, което пристъпваше неспокойно пред портата. Трепереше, обвило с ръце тялото си. И то беше почти голо, но, за разлика от Джейн, изглеждаше точно като жена от бордей.

Носеше халат в червено и златно — прозрачен муселин, който едва покриваше бедрата й. Тъмната й коса беше събрана високо на главата, придържана на място от две игли. Овалното й гримирано лице беше мъртвешки бледо. Устните и бузите й бяха наплескани с руж, клепачите — потъмнени, а линията на очите — изтеглена към ъгълчетата.

— Дамарис ми е приятелка — обясни Джейн, взе шала и загърна с него треперещото момиче. — Ще дойде с нас.

Аби се намръщи. Да вземат това гримирано създание от бордея с тях?

Джейн забеляза колебанието й и прегърна закрилнически момичето през раменете.

— Трябва да дойде с нас, Аби. Тя ме спаси. Дължа й всичко.

— Да дойде с нас? Но…

Трудно щеше да вкара дори Джейн в дома на семейство Мейсън, камо ли тази… тази личност.

— Единствено благодарение на Дамарис не ме изнасилиха — продължи настойчиво Джейн. — Трябва да дойде с нас, Аби!

Смаяна, Аби впери поглед в крещящо гримираното момиче. Благодарение на нея не са изнасилили Джейн? Внезапно вече не я интересуваше как изглежда Дамарис, колко грим носи, колко скандално е облеклото й и какво е миналото й. Каквото и да беше правила преди, тя бе спасила Джейн от изнасилване.

Дейзи се размърда неспокойно.

— Цяла нощ ли ще стоите тука да приказвате?

Това накара Аби да дойде на себе си.

— Не, разбира се. Заповядай, Дамарис.

Тя свали наметалото си и уви с него треперещото момиче. Дамарис придърпа качулката, за да скрие лицето и косата си.

Аби погледна тънките крачета на Дамарис, поразително бели в черната кал на улицата.

— Нямам други обувки, но вземи — и й подаде ръкавиците си. — Сложи ги на краката си. Само това мога да ти предложа.

— Благодаря — промълви тихо Дамарис. — Не искам да те затруднявам.

Благодарността й накара Аби да изпита срам заради колебанието си.

— Не ме затрудняваш — излъга тя. — Помогнала си на сестра ми и аз съм ти длъжница. А и не искам никой да се връща на това ужасно място.

Щяха да се справят. Някак си.

Извърна се към Дейзи.

— Много ти благодаря за всичко. Имам малко пари. Не са много, но…

Тя извади малка кесия.

— Не ви искам парите! — възкликна Дейзи и отстъпи обидена назад.

— Но ти рискува толкова много…

— Не го направих за пари. Имам си пари. Е, ще тръгвате ли, или не?

Аби пристъпи към нея и я прегърна.

— Благодаря, Дейзи.

Джейн и Дамарис също прегърнаха Дейзи и й благодариха. После се сбогуваха шепнешком и забързаха по уличката.

Почти веднага след това Аби чу зад гърба си стъпки. Нима ги бяха открили? Обърна се рязко и видя Дейзи, която носеше малък вързоп.

— Това нещата на Джейн ли са?

Дейзи стисна здраво вързопа до гърдите си.

— Не, мои са си. И аз се махам.

— Махаш ли се? — възкликна Аби. — Но защо?

— Морт жива ще ме одере, когато разбере какво съм сторила.

Тя навярно забеляза ужаса, който Аби побърза да прикрие, защото добави гордо:

— Не се тревожете за мен, госпожице. Умея да се грижа за себе си. Сега побързайте! Всеки момент ще тръгнат да търсят момичетата. Те са ценна стока.

Момичетата се запрепъваха по алеята колкото можеха по-бързо и хукнаха веднага щом се озоваха на улицата. Свиха зад първия ъгъл, пробягаха няколко пресечки, свиха зад втори ъгъл и продължиха да тичат. Когато не им остана въздух, се свлякоха задъхани до оградата на някаква тиха градина.

Измина минута… две… Чуваше се само тежкото им дишане. Не откъсваха поглед от пътя, по който бяха дошли, готови да побегнат при първия признак на някакво движение.

Но никой не дойде. Никой не ги беше последвал. Бяха се измъкнали.

— Добре. Значи ще тръгвам — каза грубо Дейзи, когато си поеха въздух. — Пожелавам ви късмет.

Но Аби не можеше да я пусне така.

— Къде ще отидеш? Имаш ли роднини в Лондон?

— Не, аз съм подхвърлено дете — отговори момичето и сви рамене. — Но не се тревожете, все ще си намеря място.

Понечи да мине покрай тях, но Аби я хвана за ръкава.

— Ти си в това положение заради мен…

— Не, и без това щях да си тръгна — отсече Дейзи и издърпа ръката си.

— Аби! — извика Джейн и погледна умолително сестра си, но Аби нямаше нужда от подкана. Щом можеше да вземе под крилото си една гримирана проститутка, в никакъв случай нямаше да остави тази малка героиня да закуцука нанякъде в нощта, сама и без приятели. И насинена.

Тя хвана ръката на Дейзи и я стисна здраво.

— Идваш с нас, Дейзи, поне за тази вечер. Не, недей да спориш. След всичко, което направи за нас, няма да те пусна да скиташ сама в тъмното, без да имаш къде да отидеш. Хайде, ела. Нека заведем Джейн и Дамарис на топло.

Глава 2

Някаква си млада дама от долно потекло, напълно неизвестна, чужда на знатния ни род.

Джейн Остин, „Гордост и предразсъдъци“

— Изчакайте тук, докато успея да ви пусна вътре.

Треперещи, момичетата зачакаха пред входната врата на семейство Мейсън, а Аби влезе през входа за прислугата в края на страничните стъпала.

Останалите прислужници си бяха легнали. Икономът тъкмо заключваше за вечерта. Когато Аби влезе, той я погледна с любопитство, но каза само:

— Тъкмо навреме.

Докато икономът още бе зает, Аби забърза към предната врата и я отвори. Трите момичета се вмъкнаха безшумно в къщата и забързаха по стълбите към стаята й. Когато тя затвори вратата зад тях, за миг се възцари пълна тишина. А после…

— Успяхме! — възкликна Джейн и прегърна Дамарис, която се смееше и плачеше едновременно.

— Тихо, тихо! — предупреди ги Аби, докато също ги прегръщаше, смееше се и плачеше. — Не бива никой да ни чуе.

Джейн отново прегърна сестра си, после тупна на леглото й, сякаш краката й се бяха подкосили.

— В безопасност сме, Дамарис — прошепна тя. — В безопасност!

— Знам. Не мога да повярвам — прошепна в отговор приятелката й. — Все си мисля, че ей сега някой ще отвори тази врата и Морт ще дойде да ни върне обратно.

Тя погледна към вратата и потръпна.

— Нали ти казах, че сестра ми ще ни помогне.

— Да, без нея и Дейзи… Благодаря и на двете ви! — прошепна пламенно Дамарис.

— О, Дейзи, ти беше толкова смела! — Джейн скочи и отново я прегърна.

Дейзи започна да протестира и се измъкна от прегръдката веднага щом й се удаде.

У Аби напираха хиляди въпроси, но момичетата имаха нужда от баня и нещо за хапване. Не можеше да им осигури истинска вана — не и по това време, не и за една гувернантка, не и без да предизвика буря от нежелано любопитство на долния етаж. Но топла вода, за да се измият и да натопят премръзналите си мръсни крака — това можеше да им предложи.

Тя взе от детската стая кърпи и чайник с гореща вода, от която се вдигаше пара.

— Дайте ги, госпожице — обади се Дейзи и я освободи от товара й. — Накисване, точно това нареди докторът. Тез двете са премръзнали.

— Нищо чудно, щом са ги държали почти голи! И, Дейзи, моля те, наричай ме Аби.

— Има ли нещо за ядене? — попита Джейн. — Умирам от глад.

При тези думи стомахът на Аби също изкъркори и тя осъзна, че след ябълката за обяд не е хапнала нищо.

На долния етаж цареше пълна тишина. Аби се промъкна предпазливо до кухнята. В килера отряза няколко филии хляб и голямо парче сирене „Уенслидейл“ — любимото на Джейн. Наля голяма чаша прясно мляко, взе от кутията с бисквити шепа сладкиши с мед и джинджифил и пъхна в джобовете си два портокала.

На един рафт в шкафа имаше голям, прясно изпечен пай с месо, все още топъл и недокоснат. Аби отряза голямо парче. На сутринта я очакваше страшна разправия, но това не я интересуваше. Тестото беше леко и ронливо, а пълнежът се процеждаше навън уханен и апетитен. Стомахът й отново изкъркори.

— Това ли е всичко?

Аби рязко се обърна. Пред нея стоеше Блейк, икономът.

— Аз… гладна съм — заяви тя предизвикателно. Прислугата нямаше право да яде извън часовете за хранене.

Икономът се подсмихна.

— Дайте го насам.

Взе ножа от ръката й, отряза много по-голямо парче пай — почти една трета — и го сложи в чинията.

— Като ще е гарга, да е рошава.

Аби го изгледа озадачено.

Той изви вежда.

— Сестра ви няма да се зарадва, ако трябва да си поделите това жалко парченце.

— Сестра ми… — ахна Аби. — Как разбрахте?

Той изсумтя.

— Чух как семейство Мейсън ви отказа тя да пренощува тук. Чух и как отворихте входната врата, след като се прибрахте тази вечер, и събрах две и две. От колко години не сте я виждали?

— Шест.

— Значи поводът си заслужава да го отпразнувате, макар и скромно.

Той сложи на подноса бутилка вино и две чаши.

— Внимавайте, тапата е издърпана съвсем леко.

Забеляза удивлението на Аби и й смигна.

— Дъртият скъперник ви оряза надницата за цял ден, нали така? Отвърнете му със същото.

— Много мило от ваша страна, господин Блейк. Благодаря ви — прошепна Аби, развълнувана от неочакваната му доброта. Тръгна по стълбите с подноса, като се чувстваше леко виновна.

Какво щеше да си помисли той, ако знаеше, че освен сестра си бе довела и две съвсем непознати жени? И че и трите идваха право от бордей?

Когато влезе в стаята, момичетата се бяха измили и преоблекли с топлите й памучни нощници.

— Нали нямаш нищо против, че ти ползваме нещата, Аби? — попита Джейн.

— Разбира се, че нямам, глупачето ми! Ето и вечерята.

Тя остави подноса пред огъня и извади храната върху покривката като на пикник. Момичетата се нахвърлиха с наслада върху пиршеството.

— Вчера и днес не ни позволиха да хапнем нищо — обясни Джейн между две хапки пай.

— Защо, за бога?

Джейн и Дамарис се спогледаха и се разсмяха.

— Дамарис направи така, че да ми прилошее.

— Какво? Защо? — попита Аби и погледна Дамарис. С измито лице и разпусната по гърба блестяща черна коса, тя изглеждаше млада и невинна като Джейн. И може би наистина беше. Щом бяха отвлекли и упоили Джейн…

Аби се засрами от предишните си предразсъдъци.

— Точно така ме спаси тя, Аби. Свари един отвратителен чай и скоро след това се почувствах ужасно, а когато ме свалиха долу за търга, аз…

— Търг ли?

— Да, за първия ми път. Очевидно мъжете са готови да платят много за девствено момиче, затова организират търг.

В гърлото на Аби се надигна горчива, безпомощна ярост.

— И какво стана?

Джейн потръпна.

— Беше ужасно. Онези мъже ме зяпаха, а аз бях почти гола… позволиха ми да сложа само малко прозрачен муселин, като някаква гръцка статуя… но внезапно чаят на Дамарис подейства и аз повърнах — върху мъжете най-отпред — уточни тя и се подсмихна. — Зяпачите. Беше ми толкова лошо, че не забелязах, но те побесняха. Морт също. Нашиба Дамарис с камшик…

— Не беше чак толкова страшно — побърза да я увери Дамарис. — Не искаше да ми останат белези.

Аби преглътна с усилие. Колко погрешно бе преценила това момиче!

— … изведоха ме и отложиха търга за друга нощ — завърши Джейн и отново се разтрепери, но не от студ.

— За тази вечер — наруши тишината Дамарис. — След около един час.

— Значи затова… О, благодаря ти! — възкликна Аби и отново прегърна малката прислужница. — Не мога да опиша колко съм ти благодарна, Дейзи!

Дейзи се изчерви и измърмори притеснено:

— Не беше нищо особено.

— Не, ти си истинска героиня! — настоя Аби. — Спаси Джейн и Дамарис и така си загуби работата.

Дейзи изсумтя.

— И без туй щях да напусна. Мразя туй, в което се превърна онуй място. Когато госпожа Би ръководеше бордея, всички бяха доволни — никой не правеше нищо насила и всички момичета бяха там по своя воля. Никого не отвличаха, никого не заключваха и никоя не караха да става блудница, ако тя не иска. Но откакто госпожа Би се оттегли и синът й Морт пое нещата… — Тя потръпна. — Морт е лош човек.

Дейзи погледна към Дамарис и Джейн и добави горчиво:

— Вчера едно от момичетата ми каза, че Морт ме бил обещал на един от неговите джентълмени — от ония, дето обичат да нараняват момичетата. Искал да си вземе малка саката, тъй рекъл, а Морт не приема някой да му каже „не“.

Тя предпазливо докосна насинената си буза.

— Работих за госпожа Би толкова години, още от малко момиченце, и тя ни веднъж не се опита да ме продаде, а можеше, повярвайте. Веднъж ме попита, аз казах „не“ и това беше. Но Морт… не го е грижа.

Тя си отряза парче сирене и се обърна към Аби:

— Така че не ми дължите нищо, госпожице. Направих го колкото за тез двете, толкоз и заради себе си. А вие ми дадохте подслон за вечерта и ме нахранихте, тъй че според мен сме равни.

Аби не смяташе така. Дължеше на Дейзи нещо много повече, но сега искаше да научи още за сестра си.

— Джейн, как изобщо се озова там? Нали беше на път към Херефорд.

— Нямам представа какво се случи. Наистина потеглих натам.

— С дилижанса?

— Не, един от управителите на Пилето — домът „Пилбъри“ за дъщери на изпаднали в нужда дами — обясни тя на останалите. — Там ни изпратиха с Аби след смъртта на мама. Ами, сър Уолтър Грийви — той е един от управителите и винаги е толкова любезен — ми намери място при свещеника в Херефорд и изпрати карета да ме закара там. Спряхме в една странноприемница, за да сменим конете, аз пийнах и хапнах малко и после… нищо не помня. Събудих се само по риза — дори не беше моя! — и Дамарис беше в стаята с мен.

— Това е ужасно! — възкликна Аби. — А кочияшът? Защо не ги е спрял? Или и той е замесен?

Джейн поклати глава.

— Не мисля. Май че се беше напил. Всеки път, когато го погледнех, надигаше някаква бутилка.

— Заслужава да го уволнят! — отсече Аби и се извърна към Дамарис: — И теб ли отвлякоха?

Тя извърна очи.

— При мен беше различно. — Изглеждаше смутена.

Аби замълча, ядосана на себе си, че притеснява момичето, но неочаквано се обади Дейзи:

— Морт я купи от един кораб само няколко дни преди да пристигне сестра ви. Видях как я доведоха по тъмно. Бореше се, нали, госпожице?

— Сякаш имаше някаква полза! — измърмори Дамарис.

— Морт не остана доволен от нея — продължи Дейзи. — Разболя се още същия ден. Той се притесни, че е донесла някаква чуждоземна болест, но ти си хитруша, нали? — ухили се тя на Дамарис. — Нарочно се разболя, нали? С чай, както каза Джейн?

Дамарис кимна.

— Но Морт ме хвана да бера от плевелите в задния двор и събра две и две. Съблече ни с Джейн, заключи ни заедно и не ни даваше никаква храна, само вода. — Тя погледна към Аби. — Тази вечер и мен щяха да ме покажат долу. Затова ме бяха изрисували така. Златокосата девственица и китайската блудница.

— Китайска ли? Ти не си китайка — възрази Аби.

— Не, но съвсем наскоро пристигнах от Китай — обясни Дамарис. — Родителите ми бяха мисионери там. И двамата починаха — добави, изпреварвайки следващия въпрос на Аби.

— И са те закарали насила в бордей? Това е… това е злодеяние! — възкликна Аби яростно. — Трябва още утре сутрин да съобщим на Боу Стрийт[1].

— Не! — обадиха се три гласа едновременно.

Аби ги погледна смаяна.

— Разбира се, че трябва да го съобщим, иначе тези ужасни отвличания ще продължат!

— Не! — настоя Дейзи. Джейн и Дамарис закимаха настойчиво. — Не можете, Аби! Не можете!

— Защо? Не разбирам.

За нея изглеждаше очевидно, че трябва да потърсят помощ от властите, но виждаше страха на момичетата.

— Нали ви казах, госпожице — заобяснява Дейзи. — Ако съобщите на властите, с нас е свършено. Морт има шпиони навсякъде — дори на Боу Стрийт — и още щом дочуе къде е някоя от нас, ще прати мъже да ни върнат… После ще стане страшно.

Джейн потръпна.

— Вярно е, Аби. Ти нямаш представа що за човек е той.

— Предпочитам да умра, отколкото да се върна там — добави Дамарис с тиха настойчивост.

Аби се намръщи.

— Но как би могъл да ви открие? Този Морт не знае нищо за мен и никой не знае, че имам нещо общо с някоя от вас…

Дейзи обясни:

— Всеки, който съобщи нещо на Боу Стрийт, трябва да даде името и адреса си, нали?

Аби кимна. Предполагаше, че е така. Никога не беше съобщавала за престъпление.

— Ние с теб сме с една фамилия — каза Джейн. — А фамилията Чантри не е от често срещаните.

— И тогава ще тръгнат след нас — завърши Дейзи.

— Кой?

Малката прислужница сви рамене.

— Някой. Няма да разберем. Но ще се доберат до нас и няма да са дружелюбни — допълни тя и потръпна. — Най-добре просто да изчезнем, госпожице, без да вдигаме шум.

Джейн и Дамарис кимнаха трескаво в съгласие.

Аби ги погледна безпомощно. Не беше присъщо за нея да бездейства, но не знаеше нищо за престъпния свят. Не беше преживяла това, през което бяха минали момичетата. А Дейзи бе израснала в това обкръжение. Щеше да е глупаво да пренебрегне съвета й.

— Добре тогава. Колкото и да ми е неприятно, няма да отида на Боу Стрийт — каза неохотно тя. — Но ако им изпратя анонимно писмо?

Дейзи сви рамене.

— Няма да има полза. Морт ще разбере две минути след като пристигне писмото и докато някой стигне до бордея, всичко ще е разчистено. Но ако ще се почувствате по-добре…

— Наистина ще се почувствам — каза Аби.

* * *

Уморени и емоционално изцедени, те си легнаха скоро след като се нахраниха. Джейн се сгуши в леглото до Аби, както когато бяха деца. Дейзи и Дамарис легнаха на легло на колелца, докарано от детската стая.

Трите момичета заспаха само след минути, но Аби остана да лежи будна. Имаше да мисли за толкова неща. Как беше попаднала Джейн на онова ужасно място? Защо кочияшът не бе съобщил за изчезването й? Защо свещеникът не беше съобщил, че не е пристигнала при него? Или госпожа Бодкин в „Пилбъри“ — със сигурност я бяха уведомили, защо не й беше писала? Отново и отново прехвърляше в ума си най-различни възможности, но не й хрумваше никакво обяснение.

А сега, когато сестра й вече беше в безопасност, какво трябваше да направи? Джейн не можеше да остане тук, това беше напълно ясно, но все пак Аби не искаше да я отпраща.

Трябваше да го стори. Оскъдните й спестявания нямаше да им стигнат задълго. Най-разумно беше да изпрати Джейн обратно — било в „Пилбъри“, било при свещеника в Херефорд, за да заеме мястото си на компаньонка.

Джейн се стресна в съня си и захлипа уплашено.

— Тихо, скъпа, всичко е наред — промълви утешително Аби.

Джейн се обърна към нея разтреперана.

— О, Аби, ти наистина си тук! Слава богу! Помислих си, че само съм сънувала и още съм на онова място. — Тя я прегърна здраво. — Толкова ми липсваше, голяма сестричке.

— И ти на мен, малка сестричке — отвърна Аби и заслепена от сълзи, целуна Джейн по темето. — Вече си на сигурно място, скъпа, заспивай.

Погали сестра си по косата, както когато беше малка. Дишането на Джейн стана по-равномерно и тя заспа.

* * *

— Сестра ми, компаньонката й и камериерката й са били нападнати и ограбени.

Аби стоеше в утринната стая и обясняваше на господин и госпожа Мейсън защо са открили в спалнята й три непознати жени. Госпожа Мейсън бе дошла в стаята да поиска нещо и ги беше намерила.

Джейн и Дамарис, облечени с дрехи на Аби, чакаха с Дейзи в коридора.

Аби продължи:

— Току-що са пристигнали в Лондон, без никакви пари, без багаж и без да имат къде да отидат. Какво можех да направя?

— Не сте имали право да ги водите в моя дом — отсече господин Мейсън. — Знаете моята политика за посетителите на персонала.

— Случаят беше спешен — каза Аби спокойно. Вървеше по тънък лед и работата й висеше на косъм, но нямаше да се извинява. — Освен това ще ми трябва малко свободно време тази сутрин, за да се уверя, че сестра ми е добре настанена. Още няма осемнайсет години и не познава Лондон.

— Не, вчера имахте половин ден… и закъсняхте — добави отегчено господин Мейсън и се върна към вестника си.

— Да, но това е неочаквана и спешна ситуация. Ще ми трябва поне половин ден, за да уредя…

— Не — сряза я господин Мейсън иззад вестника си. Жена му кимна в самодоволно одобрение.

— Ще ви помоля да размислите — каза тихо Аби. — Работя за вас от четири години и никога не съм ви молила за нещо допълнително. Трябва да разберете, че това е семейно задължение.

Знаеше, че времето й тук е приключило. И нямаше да им достави удоволствието да се моли.

Но мисълта, че ще остане без работа и ще трябва да издържа четирима души с оскъдните си спестявания, я ужасяваше.

— Единственото семейство, към което имате задължения, е моето — не се трогна господин Мейсън.

— Това ли е последната ви дума?

— Да.

— В такъв случай подавам оставка и напускам незабавно.

— Какво? — ахна госпожа Мейсън.

Господин Мейсън свали вестника си.

— Не можете.

— Не ми оставяте друг избор — каза Аби, удивена от спокойствието в гласа си. — Ще напусна тази сутрин. Веднага щом си събера нещата.

— Ще напуснете? Но какво ще стане с децата? Кой ще се грижи за тях? — попита госпожа Мейсън.

— Това са вашите деца. Вие се грижете за тях. Може дори да ги опознаете, горките мъничета.

Аби се обърна и излезе от стаята.

Госпожа Мейсън изкряка след нея:

— Не смейте да ми обръщате гръб — не съм приключила с вас, млада госпожице! Направи нещо, Едуин! През целия ми живот никой не е проявявал подобно безочие! Елате тук, госпожице Чантри!

Аби не спря. Децата щяха ужасно да й липсват, но нямаше избор.

* * *

— Какво ще правим?

Четирите момичета се бяха събрали в малката спалня, която бяха наели в един почтен пансион. Това беше първата им вечер като независими жени.

— Ще си намеря работа — каза Дейзи. — Ще намеря къде да живея. Не мога да си позволя да остана тук.

— Трябва да останем заедно — възрази Аби, която беше мислила много за това през нощта.

— Какво, всичките? И аз ли? — попита плахо Дейзи.

— Да, всичките — заяви твърдо Аби. — Мама казваше: „Една жена без семейство е много уязвима“ и имаше право. Сама, всяка една от нас е уязвима, но заедно можем да бъдем по-силни, като семейство.

— Четири сирачета, едно семейство — обади се Дамарис. — Харесва ми как звучи.

— И на мен — протегна ръце Джейн. — Хайде тогава да се хванем за ръце и да се закълнем, че ще бъдем като сестри.

— Сестри ли? Не мога да съм ви сестра — възрази Дейзи.

— И защо?

— Защото вие сте родени дами, а аз съм подхвърлено дете от канавките. — Поколеба се и добави: — Дори не мога да чета.

— Аз ще те науча — обадиха се едновременно Аби и Дамарис и се разсмяха.

— Да, но…

— Дейзи, скъпа, ако не беше ти, дори нямаше да сме тук — напомни й Джейн. — Затова ела и се закълни.

И така, усещайки опияняващия дъх на свободата, който изпълваше кръвта им като сладко и силно вино, четирите се заклеха да бъдат като сестри, да станат семейство. Вдигнаха тост за споразумението си със слаб чай, а после се върнаха към въпроса какво да правят.

Отговорът за всяка от тях беше един и същ: да си намери работа, да си изкарва хляба. Въпросът беше как.

Накрая Аби каза:

— Какво щяхте да правите, ако можехте да имате всичко, което искате?

— Ооо, да! — Джейн, която бе клюмнала над ръба на леглото, изправи гръб. — С Аби играехме тази игра, когато бяхме деца — какво ще поискаме, ако нещата можеха да се развият точно както желаем — обясни тя.

Аби се усмихна.

— Няма лошо човек да мечтае.

Мечтите отдавна й бяха приятели.

Джейн сключи ръце и се замисли за миг.

— Искам да дебютирам в обществото като мама — спомняш ли си историите й, Аби? Как ходела по танци, балове и пикници, пиеси и концерти… и всичко. Искам тези неща. Искам да ходя по балове, да нося хубави рокли и да танцувам с красиви мъже. И един от тях — висок, красив и богат, разбира се — ще се постарае да идва на всички балове, на които ходя аз, ще ме помоли за последния танц преди вечерята и за последния танц от вечерта… И накрая ще поиска ръката ми.

Очите на Аби се бяха замъглили.

— Точно както е постъпил татко с мама — каза тихо тя.

Джейн кимна.

— Само дето татко не беше богат. Знам, че не е възможно, разбира се, но искам точно това, Аби — това, което е имала мама. А ти какво искаш?

Аби се усмихна.

— И аз искам тези неща за теб, Джейн. — И се закле, че сестра й ще ги получи. По един или друг начин.

— Не. Имам предвид за себе си. Ти какво искаш? Не искаш ли същото?

— Искам, разбира се — отвърна тихо Аби. Никога вече да не е самотна, да се чувства обичана и желана… Да има с кого да споделя тревогите си и може би дори някой, който да я спаси от бремето на грижите… Кой не би искал това?

И деца… Изпитваше болезнено желание за свои собствени деца, които да може да обича колкото иска, деца, които никой никога няма да й отнеме.

Но Аби вече не хранеше илюзии относно шансовете си за брак. Лорънс се бе погрижил за това. Тя се обърна към Дамарис.

— Ти какво искаш?

Дамарис изобщо не се замисли.

— Искам собствен дом. Място, където да се чувствам у дома си, наистина у дома си. Малка къщичка, котка, куче, няколко пилета.

— Не искаш ли да се омъжиш? — попита Джейн.

— Сега никой мъж няма да ме иска.

— Не можеш да си сигурна — възрази Джейн. — А и как ще разбере? Не е необходимо да му казваш. Не трябва да казваш на никого. Не си виновна ти.

Аби се намръщи. Дамарис се държеше като че ли…

— Мислех, че не си била…

— Не, не в бордея. Но… — Бузите й поруменяха, тя извърна очи настрани и каза с тих, суров глас: — Не съм девствена.

На светлината на свещите лицето й сияеше, обкръжено от дългата черна коса, която падаше като водопад до кръста й.

— Ако някога отново се отдам на мъж — а се съмнявам, че това ще се случи — бих желала да му се отдам изцяло, без задръжки, без нищо, което да стои помежду ни, дори тайни. Но това няма да стане, така че… — И тя вдигна рамене.

Последва продължително мълчание. Накрая Джейн се извърна към Дейзи.

— А ти, Дейзи? Каква е твоята мечта?

— Моята ли? — попита Дейзи и преглътна. — Момичета кат’ мен си нямат мечти. — Но по лицето й бавно изби руменина.

— Имаш си, Дейзи. Кажи ни — подкани я Аби.

— Да, кажи ни, Дейзи.

— Няма. Ще си помислите, че е глупаво.

— Няма да си помислим.

Бледото луничаво лице на Дейзи вече бе червено като цвекло.

— Обещавате ли, че няма да се смеете?

— Обещаваме.

Дейзи погледна надолу и задърпа пръстите си, очевидно разкъсвана от колебание дали да каже нещо, или не. След миг стана от леглото и взе вързопа, който бе донесла със себе си от бордея.

— Точно затуй си донесох нещата.

Тя развърза външния плат и на леглото се изсипа блестяща плетеница от панделки, ленти, стара дантела, пайети, копчета, парчета атлаз, кадифе, тафта и други платове. Имаше дори няколко ивици кожа.

Дейзи измърмори тихо и намусено:

— Искам да шия рокли, наистина хубави, по мои модели. Искам да си имам магазин — място, където дамите да си купуват дрехите.

Тя ги стрелна с бърз поглед и се намръщи на обувките си.

— Виждате ли? Казах ви, че е глупаво.

— Изобщо не е глупаво — каза тихо Аби.

Джейн кимна.

— Да, това е прекрасна мечта, Дейзи. А тези неща са красиви.

— Дейзи е надарена шивачка — каза им Дамарис и Дейзи я погледна изненадано. Дамарис продължи: — Видях някои от дрехите, които е ушила за момичетата в бордея. Има усет за стил и някаква оригиналност. — Погледна към Дейзи. — За мен ще бъде удоволствие да работя с теб, за да ти помогна да изпълниш мечтата си.

— Наистина ли, госпожице? — ахна Дейзи.

— Всички ще работим — увери я сърдечно Джейн. — Нали, Аби? Аби?

Аби примигна.

— Съжалявам, бях се заплеснала. Мислех си за нещо — продължи бавно тя. — За мечтите на всяка от нас…

— Кажи ни! — подкани я Джейн и се обърна към останалите: — Аби винаги има чудесни идеи.

Аби се намръщи.

— Не знам колко са чудесни, но си мислех… Ще е трудно да срещнем красиви джентълмени — от почтените — в Лондон.

В голям град като Лондон уважаваното общество, да не говорим за изисканото общество, до което двете с Джейн трябваше да имат достъп благодарение на произхода си, бе извън обсега им. Можеха да излизат да се разхождат в парка в модните часове и нищо повече.

И ако получеха предложения от джентълмени, тези предложения нямаше да са от почтените.

— Ами ако отидем в Бат? — попита тя и се замисли за миг. — Всички могат да посещават Водната зала…

— На обществените събития там ходят какви ли не хора, от инструктори по танци до херцогини — добави Джейн.

— А всеки почтен човек, който може да си позволи цената, може да посещава обществените събития — довърши Аби. В Бат, сред старите и немощните, младежката красота на Джейн и вродената й доброта щяха да изпъкват. Там щеше да има много по-голяма възможност да се запознае с почтени господа и да получи почтено предложение.

Тя погледна към Дейзи.

— Но ако ще заслепяваме красиви господа, ще ни трябват красиви дрехи. И как по-добре да предизвикаме фурор сред обществото в Бат, освен като облечем тези две красиви млади дами… — тя махна грациозно с ръка към Джейн и Дамарис, които се поклониха изящно — … с дрехи от най-изключителната, изтънчена и оригинална шивачка?

— Прекрасно! — възкликна Джейн.

— Мога да ушия дрехите, госпожице, уверявам ви, че мога! — изрече Дейзи, останала без дъх.

Дамарис кимна.

— Но ще ни трябват пари.

— Знам — съгласи се Аби. — Ще трябва да работим, докато спечелим достатъчно, за да наемем стаи в някоя модна част на Бат. А в Лондон по-лесно ще си намерим работа.

Освен това обществото в Бат щеше да ги отблъсне безцеремонно, ако се разбереше, че Джейн или сестра й са се занимавали с нещо толкова вулгарно като работа.

— Е, как ви звучи планът? — попита тя.

Останалите кимнаха.

— Трябва да пием за това — каза Дейзи и вдигна чашата си със слаб черен чай.

Всички се чукнаха.

— За плана!

Преди да си легне, Аби написа няколко писма — до викария в Херефорд, до госпожа Бодкин, която отговаряше за „Пилбъри“, и до сър Уолтър Грийви, чийто кочияш бе така пиян и небрежен, че бе допуснал да отвлекат пътничката му.

Не спомена за бордея — не искаше името на сестра й да се свързва с никакъв скандал, затова написа само, че отсега нататък Джейн ще живее при нея в Лондон.

Освен това помоли госпожа Бодкин да й даде препоръки. Семейство Мейсън бе отказало да го стори — съкрушителен удар, защото никой почтен работодател не би я взел без препоръка. И след като имаше да издържа четирима души, спестяванията й щяха да се стопят съвсем скоро. Посочи пощенската станция в Чаринг Крос като обратен адрес. Настоящата им квартира беше толкова скъпа, че скоро трябваше да се махнат.

Накрая написа анонимно писмо до Боу Стрийт, за да им съобщи за бордея, който отвличаше момичета и ги държеше затворени. Дейзи може и да беше права — писмото вероятно нямаше да свърши работа — но човек никога не знае, а Аби трябваше да направи нещо.

[1] Първата професионална полицейска част в Лондон. Участъкът й се намира на едноименната улица. — Бел.прев. ↑

Глава 3

В ума й цареше хаос. Миналото, настоящето, бъдещето, всичко беше ужасно.

Джейн Остин, „Менсфийлд Парк“

Шест седмици по-късно

— Не можеш… много е опасно! — изсъска Дамарис. — Ами ако те хванат?

— Нямам избор — прошепна в отговор Аби. — Нямаме нито пени, а лекарят няма да я прегледа без пари.

Тя погледна към сестра си, която се въртеше и мяташе на един сламеник на пода на таванската им стая. Обикновено ярката й златиста коса сега изглеждаше безцветна на бледата лунна светлина. Джейн лежеше, без да забелязва нищо около себе си. Бълнуваше. Намираше се на ръба на смъртта.

На друг сламеник до нея спеше Дейзи — беше неин ред.

От два дни двете момичета и Аби се грижеха за Джейн, като спяха на смени.

Всичките им прекрасни мечти бяха разбити. Да си намерят работа се оказа по-трудно от очакваното, храната беше по-скъпа, наемът — по-висок. Само Дамарис имаше редовна работа — боядисваше чинии в една грънчарница. Щяха да й платят в края на седмицата, но Джейн бе болна точно сега…

Аби погледна към покривите на Лондон. Отново и отново, като език, опипващ болен зъб, погледът й се връщаше към прозореца на втория етаж на величествената къща зад тях.

Прозорецът беше отворен — стоеше отворен ден и нощ, откакто се бяха преместили тук.

Голяма къща от седемнайсети век на улица „Странд“. Какво можеше да има вътре? Някоя и друга ценна дреболия, чието изчезване ще остане незабелязано?

В къщата не живееше никой, имаше двама-трима души персонал. Нощем в основната част на къщата не светеше, само в помещенията за прислугата.

Този отворен прозорец беше изкушение, примамка, нескрита покана.

Цяла вечер, още откакто й хрумна тази мисъл, Аби не беше спряла да чертае наум пътя, по който можеше да мине — по водосточната тръба, отгоре по стената, до втория етаж, където щеше да се изкачи с помощта на втора водосточна тръба, а оттам трябваше само да се протегне, за да стигне до отворения прозорец.

Щом прозорецът беше отворен, щяха ли да сметнат постъпката й за влизане с взлом?

Тя поклати глава. Семантика. Както и да го наречеше, наказанието — ако я хванат — щеше да бъде каторга отвъд океана. Или още по-страшно.

Но ако не направеше нищо… Тя погледна към отсрещната стена и прошепна:

— О, татко, прости ми! — Толкова години изпитваше гняв към него, задето допусна да го убият и остави дванайсетгодишната Аби да се грижи някак за семейството, докато майка й гаснеше пред очите им от някаква ужасна изтощаваща болест, а малката Джейн беше едва на шест.

Сега Джейн се мяташе на сламеника си, бълнуваше на ръба на смъртта и Аби най-накрая разбра какво е подтикнало баща й към безразсъдството му. Отчаянието.

Защото, ако рискът се оправдаеше…

Тя отново се извърна към прозореца. Първата суха нощ от цяла седмица. Вятър гонеше малки облачета по небето. Луната хвърляше променливи сенки. Условията бяха идеални. Съдбата я зовеше.

Обратите на съдбата зависеха от такива ужасяващо тънки нишки.

Аби нахлузи панталона, който бе взела назаем по-рано днес. Трябваше само да събере смелост…

— Наистина ли ще го направиш? — попита шепнешком Дамарис.

Аби кимна.

— Скоро ще се върна. Грижи се за нея.

Когато повдигна спускащия се прозорец на таванския етаж, дланите й бяха овлажнели. Тя се покатери на покрива, спря и погледна към хоризонта. Докъдето поглед стигаше, се виждаха комини, някои от които още леко пушеха, и острите ъгли на покриви. Зад къщите можеше да види сребристия блясък на реката, усещаше аромата й във вятъра.

Колко години бяха минали, откакто за последен път се покатери на дърво? Това не се забравя, нали? Аби внимателно започна да се придвижва по наклонения покрив, докато стигна до тръбата. Беше стара, на места ръждясала. Аби се помоли да я издържи.

Вкопчена в тръбата, тя слезе до долния етаж и сантиметър по сантиметър допълзя до мястото, където задната стена на сградата се срещаше със страничната. Трябваше само да стъпи между забитите в стената стъкла. За щастие стъпалата й бяха тесни и умееше да пази равновесие.

Беше изрепетирала всичко наум. Можеше да го направи.

Пое дълбоко дъх и мина над задната стена. Нощният вятър я жилеше през тънките дрехи. Уж беше лято, а беше студено, толкова студено. Аби не обърна внимание на студа. „Уверено, стъпвай уверено! Първо единият крак, после другият. Пази се от стъклата. Не поглеждай надолу.“

Сърцето й биеше лудо. Дишаше повърхностно. „Не мисли за височината, за счупените стъкла.“ Равновесието беше всичко. Не беше кой знае колко по-различно от това да вървиш по теглена с тебешир черта. Почти стигна! Още три стъпки… още две… ето я от другата страна. Оставаше й само един малък скок до отсрещната къща. Тя скочи, олюля се и се вкопчи в стената. Ноктите й отчаяно задраскаха по камъка. „Сега се успокой. Дишай дълбоко. Видя ли? Беше съвсем лесно.“ А сега, едно последно изкачване — по тръбата, която минаваше точно край отворения прозорец на втория етаж.

Прозорецът не поддаде лесно, но Аби успя да го избута още нагоре. Наведе се, подаде глава в стаята, заслуша се и се огледа. Нито звук. Спалня. Виждаше тежките завеси на леглото, пищно украсен гардероб, тоалетна масичка. Никакви признаци на живот.

Тя преметна крак през перваза, набра се и се вмъкна вътре. За миг остана приклекнала в мрака — чакаше очите й да свикнат с тъмнината и дишаше дълбоко, докато лудо препускащото й сърце се успокои.

А сега трябваше да потърси онова, за което бе дошла. Запрокрадва се към тоалетката.

— Да ме убиеш ли си дошъл?

Дрезгавият шепот, който долетя от мрака, почти накара сърцето й да спре. Тя рязко се обърна и огледа стаята, готова да побегне.

Нищо не помръдваше. Виждаше само сенки, които бледото сияние на луната хвърляше през прозорците там, където бе дръпнала завесите. Нямаше следа от никого.

— Попитах да ме убиеш ли си дошъл?

Гласът идваше от леглото. И звучеше по-скоро подразнено, отколкото уплашено.

— Не, разбира се! — прошепна Аби в отговор, приближи се на пръсти до леглото и напрегна очите си в мрака. Това, което беше взела за купчина дрехи на леглото, се оказа възрастна жена, легнала неудобно — беше паднала между възглавниците си, сред набрани и омотани завивки.

— Момиче си. Носиш панталон, но виждам, че си момиче.

— Да — призна Аби и зачака. Ако жената изкрещеше или се опиташе да вдигне тревога, тя щеше да избяга през прозореца. Беше рисковано, но за предпочитане пред това да я обесят или да я изпратят на каторга.

— Значи не идваш да ме убиеш?

— Не.

— Жалко.

Аби примигна.

— Жалко ли?

— Ако бях куче в това състояние, щяха да ме избавят от нещастието ми с един куршум. — Замълча и добави: — Нямаш куршум, нали? — В гласа й се долавяше лека надежда.

— Не, а дори да имах, нямаше да ви застрелям.

Не би — не можеше — да застреля когото и да било.

Възрастната дама въздъхна.

— Значи си дошла само да крадеш?

— Да… ъъъ… — запъна се Аби и прехапа устна. Смути се, щом чу истината, изречена така недвусмислено.

— Не мисля, че е останало нещо, което да си струва.

Очите на Аби вече бяха свикнали с мрака. Възрастната жена беше права: в стаята имаше цял куп тежки мебели, застлани с дебел слой прах, и почти нищо друго. Нямаше изящни дреболийки от излъскано сребро, нямаше малки ценни украшения, нямаше нанизи от скъпоценни камъни. На стената висеше една-единствена картина — аматьорски акварелен портрет на младеж. Нищо, което една отчаяна млада жена да пъхне в джоба си и да избяга с него. Нямаше дори скъп килим на пода. Всъщност нямаше никакъв килим, само прах.

Отвън тази къща изглеждаше величествена, макар и стара.

Но стаята просто вонеше на занемареност. Аби сбърчи нос.

Вонята не беше само от стаята. Вонеше и възрастната жена. Очевидно от дълго време бе прикована към леглото и онзи, който се грижеше за нея… ами, ако някой си заслужаваше куршума…

— Може ли малко вода?

— Разбира се — отговори Аби и наля една чаша от каната, оставена на странична масичка.

Възрастната дама посегна с треперещата си изкривена ръка.

— Ето, нека ви помогна. — Аби плъзна ръка под раменете й, повдигна я, за да отпие, и доближи чашата до устните й. Жената беше само кожа и кости, лека и крехка като птиче.

Започна да пие жадно и пресуши цялата чаша.

— Благодаря — изохка и леко се отпусна назад. — Имах нужда.

Аби оправи възглавниците и намести по-удобно завивките. Възрастната дама я наблюдаваше с огромните си хлътнали очи, които блестяха на слабата светлина.

— Странна крадла си ти, дори като изключим панталона.

Аби не отговори. Напълни отново чашата и я сложи на масичката до леглото, като махна оттам един поднос за чай.

— За първи път ти е, нали?

Аби не каза нищо. За стара и болна жена събеседницата й беше много наблюдателна.

На подноса имаше лъжица, чаша и купа с нещо, което приличаше на блажна боя, засъхнало и втвърдено по ръба. Аби взе купата и я подуши предпазливо.

— Овесена каша — каза намръщено възрастната жена. — Пълна помия!

Определено изглеждаше и миришеше неапетитно. И на застояло.

— Откога е тук? — попита Аби.

— От тази сутрин. Утре ще донесат още — изсумтя старата дама презрително. — Пак няма да го ям.

Нищо чудно, че беше толкова слаба и крехка.

— Кой ви носи храна, семейството ви ли?

Възрастната дама се засмя безрадостно.

— Прислужниците. Трябва да ме опазят жива, нали разбираш. Иначе няма да им платят.

— Имате прислужници?

Аби не знаеше дали да й вярва. Що за прислужници биха оставили работодателката си в такова състояние?

Приближи се на пръсти до вратата, отвори я и надникна в коридора. Леденият нощен въздух не потрепваше. Никакъв звук, никакви признаци на живот. И тук подът беше покрит с дебел килим от прах. Аби се прокрадна по коридора и надникна в следващата стая. И тя миришеше на застояло. Мебелите бяха завити с прашно грубо ленено платно.

Аби провери всички стаи по коридора, чак до стълбището. Всички бяха еднакви: занемарени, прашни, необитаеми.

Невъзможно беше да има прислужници. Никой не бе чистил тук от месеци.

Тя се върна в спалнята на старата жена.

— Мога ли да ви донеса още нещо, преди да си тръгна, госпожо…?

Възрастната дама протегна ръка с елегантен жест.

— Девънам, лейди Биатрис Девънам, скъпа моя. Приятно ми е.

Аби пое ръката й и понечи да се представи.

— Госпожица… — и в последния момент си спомни в каква ситуация се намира. — Приятно ми е. Съжалявам, лейди Биатрис, но не мога да ви съобщя името си.

— Напълно разбираемо, предвид сегашната ти професия. Е, какво ще правиш?

— Да правя ли?

За миг Аби не можа да разбере какво има предвид.

— Нали не влезе през прозореца ми само за да ми дадеш чаша вода, госпожице Крадла?

— О, това ли! Не знам.

Отчаянието я стисна за гърлото. Какво щеше да прави? Джейн…

— Не си родена за такъв живот. Говориш като дама.

Аби прехапа устна.

— Защо тогава пое този риск? Сигурно си отчаяна.

Аби вдигна рамене. Не смяташе да признава или обяснява нищо. Лейди Биатрис може и да бе физически немощна, но беше много проницателна. А Аби, макар че засега не бе откраднала нищо, беше извършила сериозно престъпление.

Напразно. Нямаше какво да вземе оттук. Заля я такъв ужас, че й прилоша. Ако не можеше да намери пари за лекаря… Трябваше да се върне при Джейн.

— Лейди Биатрис, трябва да тръгвам — прошепна тя, сякаш си тръгваше след утринна визита.

Визита в три сутринта.

Поколеба се.

— Искате ли да се свържа с някого от ваше име? С лекаря може би? Кога е идвал за последно?

Един лекар със сигурност би дошъл при благородна дама, дори тя да няма пари. Нали?

Лейди Биатрис сви слабите си рамене.

— Преди няколко седмици? Няколко месеца? Не помня.

— А семейството ви? Има ли с кого да се свържа от ваше име?

— Нямам семейство. Само племенникът ми, Макс, който е в Индия или на Островите на подправките, или на някое друго далечно място.

— Мога да му пиша, ако имате адреса му.

Лейди Биатрис отписа Макс с едно махване на ръката.

— Нищо няма да се промени. Няма го от години. Дори не ми е писал от… Не знам от кога.

— Приятели тогава? Сигурно имате приятели, към които да се обърнете за помощ.

Лейди Биатрис изсумтя.

— Никой не е идвал да ме види от… не помня… месеци? Всички ме забравиха.

Лъч бледа лунна светлина улови блясъка на сълза, която бавно се плъзгаше по набръчканата й буза. Тя я избърса яростно.

— Но на мен не ми трябва никой. Много си ми е добре така.

Аби не си направи труда да й възрази. Това, че лейди Биатрис съвсем не е добре, беше очевидно и за двете, но гордостта на човек трябва да бъде уважавана.

— Все трябва да има някого, на когото мога да пиша.

— Няма. Скоро ще умра и тогава няма да създавам проблеми на никого.

Тя въздъхна тежко — по-скоро изхриптя.

— Съжалявам, че дойде напразно, госпожице Крадла.

Тя вдигна съсухрената си ръка, задържа я на слабата светлина отвън и погледна към пръстите си, сякаш бе озадачена.

— Не знам къде са отишли пръстените ми. С удоволствие щях да ти ги дам.

— Благодаря — прошепна Аби и потупа възрастната дама по ръката. — Сега наистина трябва да тръгвам. Довиждане, лейди Биатрис. Пазете се.

— Довиждане, скъпа моя, благодаря, че се отби.

Държеше се така любезно, сякаш Аби наистина й бе направила сутрешно посещение.

Сутрешно. Беше почти призори. Птиците се събуждаха и чуруликаха шумно в здрача. Казваха, че хората често умират точно преди зазоряване. Майка й умря тогава.

Гърлото на Аби се сви от ужас. Тя припряно заслиза по водосточната тръба и се прехвърли над стената. Вдигна прозореца на таванското помещение и се промъкна вътре.

Дамарис, увита в шал, за да се предпази от студа, бе приклекнала до сламеника на Джейн. Тя вече не се мяташе и не бълнуваше. Лежеше неподвижна и притихнала. Когато Аби тупна на пода, Дамарис се обърна към нея. Лицето й беше мокро от сълзи.

Някакъв юмрук стисна сърцето на Аби.

— О, не… О, Джейн…

— Треската отмина — прошепна Дамарис. — Спи. Ще се оправи.

* * *

Болестта, която бе сполетяла Джейн така внезапно, си отиде почти толкова бързо и в края на следващия ден Джейн се събуди от дълъг възстановяващ сън, след който можеше да седне в леглото, да говори и да хапне малко супа.

За съжаление Дамарис беше споменала пред Джейн и Дейзи какво бе направила Аби. Джейн беше смаяна.

— Аби! Не е възможно! Отишла си да крадеш?

Аби погледна Дамарис, която оформи с устни безмълвно извинение. Аби сви рамене.

— Ти беше толкова болна. Трябваше да направя нещо.

— Минала си по всички тез покриви? Над таз стена? В тъмното? — промълви Дейзи и поклати глава с възхищение и неодобрение. — Никога не бих го повярвала, госпожице. Мислех, че си почтена чак до костите.

Аби се изчерви. Доскоро и тя мислеше така.

— Когато имаш пари, е много по-лесно да си почтен.

— Но ако те бяха хванали? — промълви Джейн.

— Нямахме никакви пари, Джейн. Трябваше да направя нещо.

— Забрави ли какво се случи с татко? Ами ако те бяха застреляли? И то за нищо! — възкликна Джейн и избърса една сълза.

Аби прехапа устна. Не можеше да обясни колко отчаяна се чувстваше тогава. Джейн имаше само смътен спомен от болестта си, а дори за Аби сега, когато очите на сестра й бяха светли и ясни, а не замъглени от треска, това отчаяние приличаше почти на лош сън.

— Обещай ми, че никога вече няма да правиш толкова опасно нещо! — настоя Джейн. — Слава богу, че никой не те е видял.

Аби сведе поглед, но не достатъчно бързо.

Джейн ахна.

— Аби, не! Някой те видя? Кой?

— Една възрастна дама — лейди Биатрис Девънам, — но всичко е наред. Няма да каже на никого.

— Откъде знаеш? — попита Джейн.

— Видя ли те, че се връщаш тук? — попита Дамарис.

— Ще те издаде — предрече Дейзи. — Трябва се махнем оттук.

— Не, не, наистина няма да каже на никого — увери ги Аби. — Дори ми предложи пръстените си, само че нямаше пръстени.

— Значи е смахната? — попита обнадеждено Дейзи.

— Тъкмо обратното, поне така ми се стори, но колкото повече си мисля за това, толкова повече се чудя дали не е възможно все пак да страда от някакво душевно заболяване.

Тя им разказа за лейди Биатрис.

— И не мога да разбера дали живее в тази голяма стара къща сама, болна и обедняла, или наистина има прислужници, които ужасно са я занемарили. Някой й дава овесена каша, но е отвратителна и тя не я яде. Никой не чисти стаята й — цялата е потънала в прах — и със сигурност никой не я мие; тя направо вони. А ако има прислужници, значи я оставят в тъмното чак до зори, а каната с вода дори не беше на масичката до леглото, където да може да я стигне.

В стаята се възцари тишина, после Дамарис попита:

— Ти си харесала тази възрастна дама, нали?

Аби кимна.

— У нея има нещо… не знам… нещо изискано. Трябваше да я видите как се представи. — Тя погледна към сестра си. — Все едно се намираше в салона на самата кралица, Джейн — беше толкова елегантна и самоуверена. Но е ужасно нещастна. Помоли ме да я застрелям, за да я избавя от нещастието й.

Всички замълчаха. Дейзи се намръщи.

— Нали не мислиш пак да вършиш нещо глупаво, госпожице Аби? Все пак сега не можем и на себе си да помогнем.

Аби въздъхна.

— Знам. Положението е отчайващо и без да се товарим с чуждите беди. Но не мога да спра да мисля за нея. Ние поне сме заедно. Тя е сама, болна, прикована към леглото и в ужасна беда.

— Не можеш да се върнеш там — обади се бързо Джейн.

— Не мога да я оставя така, Джейн — настоя Аби. — Просто не мога. Ако я беше видяла, и ти щеше да почувстваш същото.

Джейн я изгледа тревожно.

— Но какво можеш да направиш?

— Още не знам. Утре ще я посетя и ще видя какво ще успея да разбера. После ще измисля нещо.

— Нали няма да е незаконно? — попита предупредително Дейзи.

Аби се усмихна. За момиче с такова съмнително минало Дейзи беше забележителна пуританка.

— Не, обещавам.

Веднъж й стигаше — разби си нервите.

— И какво ще правим? — попита тихо Дамарис. — Очевидно е, че планът да отидем в Бат няма да проработи. Сега сме по-бедни, отколкото преди шест седмици.

Всички се умълчаха.

— Никоя от вас не ми е длъжна — обади се Дамарис. — Ако си тръгна…

— И аз — добави Дейзи. — И аз не съм ви никаква — просто…

— Не! — прекъсна я Аби. — Вие двете ми върнахте сестрата. А след болестта на Джейн съм още по-убедена, че трябва да останем заедно. Не знам какво щях да правя без вас. Ами ако от треската се беше заразила ти, Дамарис? Или Дейзи? И ако бяхте сами?

По лицата им прочете, че разбират какво би означавало това.

Аби ги хвана за ръце.

— Знам, че положението е ужасно, но моля ви, нека въпреки всичко останем като семейство, като сестри?

Всички се спогледаха и кимнаха.

— Като сестри.

— Но не и ако ще правиш нещо незаконно — отсече категорично Дейзи. — Никога не съм била крадла и няма да ставам. Не искам да ме натоварят на някой кораб и да ме пратят на другия край на света.

Аби се засмя.

— Не се тревожи, няма такава опасност.

Глава 4

Един ден мислиш едно, а на следващия — друго. Появяват се нови обстоятелства и мненията се променят.

Джейн Остин, „Абатството Нортангър“[1]

Малака, бивша територия на Холандски Източни Индии

— Колкото и да му се мръщиш, по-четливо няма да стане. — Патрик Флин отпи от пунша с ром и добави: — Но може би се опитваш да го накараш да се възпламени. В такъв случай… — Той удостои приятеля си със саркастичен поглед.

Макс, лорд Девънам, дори не го забеляза. Той гледаше намръщено писмото. Хвърли го на масата, отново му се намръщи, грабна го и го вдигна към светлината, опитвайки се за пореден път да разгадае думите, които не се разчитаха, защото някой проклет глупак беше допуснал писмото да падне в морската вода по пътя от Лондон. Само половината от писмото се беше намокрила, поради което половината от него беше четливо, а от думите в другата половина бяха останали само бледолилави петна и следи от солената вода. И понеже писмото беше сгънато, четливите части се редяха на ивици — всяко трето изречение представляваше лилаво петно, което се разпростираше на няколко реда, преди следващия четлив участък, в който обаче вече ставаше дума за друго.

— Проклятие, това е първото писмо, което получавам от месеци! И не мога да прочета нищо.

— Ако е нещо делово…

— Не е.

— Аха.

Флин се наведе напред и бутна все още недокоснатата чаша на приятеля си към него.

— По дяволите, днес е страшно лепкаво!

Третият партньор в Компанията за търговия с Ориента „Флин и съдружници“, Блейк Аштън, седна лениво на един удобен стол с плетена седалка, обърна го, за да усеща по-добре морския бриз, и направи знак на един прислужник да му донесе питие.

— Свиквай. Дъждовен сезон.

Питието му пристигна. Той пресуши чашата, поръча си още една и погледна към купчината писма пред Макс.

— Нещо интересно?

Макс изръмжа нещо неразбираемо, взе отново размазаното от водата писмо, пак го вдигна към светлината и дълго се взира намръщено в него.

Блейк Аштън погледна към Флин и вдигна вежда.

— От Лондон — каза Флин. — От някаква дама. Но някой го е изтървал във водата и макар че сега е сухо, всички интересни части са размазани. Или поне така предполагам. — Той кимна към Макс. — Нищо не ми каза.

Веждите на Блейк се вдигнаха още по-високо.

— Дама, а? Ти си бил голям потайник, Макс!

Макс захвърли писмото на масата с отвратено възклицание.

— Не ставай смешен. Това писмо не е такова.

— Откъде знаеш? — измърмори Флин, за да го предизвика. — След като не можеш да прочетеш почти нищо. — Извърна се към Блейк: — Почеркът определено е на дама, а този оттенък на лилавото наистина е много красив.

Блейк се подсмихна. Макс стрелна Флин с мрачен поглед.

— Тя не е от тези дами.

Зелените очи на Флин светнаха. Той завъртя в ръцете си чашата с пунш.

— Откъде знаеш? Не си се прибирал у дома от години. Вече може да е вдовица и да мечтае за онзи красив младеж, който е запленил пръв сърцето й, или пък е млада дама, която храни tendre[2] към теб, откакто е била сладко малко момиченце с плитки.

— Няма такава жена — прекъсна го грубо Макс.

Блейк го погледна остро.

— Но аз мислех…

Макс го прекъсна. Веднъж бе изтървал нещо и оттогава Блейк не спираше да рови. Но за тези девет години Макс така и не разказа на никого цялата история за сделката си с дявола. Нямаше намерение да го направи сега.

— От възрастна дама е. Някаква приятелка на леля ми.

— О!

Флин незабавно загуби интерес. Наведе се напред и бутна към Макс купчината делова кореспонденция.

— И така, готови ли сме да започваме?

Макс кимна, макар че писмото още тревожеше ума му. Особено изречението: Страхувам се, че се възползват най-безсрамно от вашата…

Вашата коя? Леля му? Не знаеше — думите бяха прекалено размазани. Но успя да прочете достатъчно, за да разбере, че писмото е от лейди Бедингтън, дългогодишна приятелка на леля му. За кого можеше да му пише лейди Бедингтън, ако не за леля му?

И така, кой се възползваше най-безсрамно от леля му? И как?

Той се помъчи да прочете зацапаното от водата послание. Между петната имаше още фрази, които му направиха впечатление: много притеснена… стои далеч от обществото…

Какъвто и да беше проблемът, той бе притеснил лейди Бедингтън достатъчно, за да я накара да му пише чак на другия край на света.

— Макс?

Другите двама чакаха.

Макс насочи вниманието си към належащите въпроси.

— Първо е докладът от кантората ни в Китай.

Два пъти годишно тримата се срещаха на предварително уговорено място, известно само на тях. Смяната на това място беше добър начин да държат под око оперативните си бази, пръснати из Източна Азия. Както обикновено, Макс председателстваше срещите.

Флин се бе изтегнал в стола си. Притворените му зелени очи се взираха в морето, сякаш мислите му се намираха безкрайно далеч, но Макс не се излъга. Патрик Флин имаше ум като бръснач. Този ум го бе отвел от канавките на Дъблин до придобиването на първия му кораб, когато беше едва двайсет и три годишен. Но не го биваше с документацията.

Блейк водеше бележки. И тримата ги биваше с числата — това беше задължително условие за успех в търговията — но Блейк беше нещо особено. Макс наблюдаваше как приятелят му изчислява проценти, разлики, печалби и загуби, без дори да спира да участва в разговора им. Удивително.

Навремето с Блейк бяха съученици, но тогава Макс изобщо не подозираше, че той притежава такива умения. Разбира се, в онези години Блейк беше по-див. Комарджия, дори в училище, и жънеше голям успех на това поприще… за известно време. Тогава всички смятаха, че е късмет. Никой не подозираше, че Блейк Аштън има афинитет към числата.

Чак когато късметът му се свърши, Блейк замина на изток… където Макс го намери, накара го да изтрезнее и го впрегна на работа.

А Макс? С какво допринасяше той в компанията? С нищо особено. Основно връзки с хора у дома, в Англия, които имаха пари за инвестиране. И с това, че виждаше голямата картина, умееше да вижда нещата от гледна точка на дългосрочната стратегия. Неизбежно развиваш това умение, когато чичо ти и баща ти са профукали състояние, трупано от поколения.

И, разбира се, Макс беше причина тримата да се съберат — четиримата, ако включеха партньора си в сянка в Лондон. Тази комбинация се оказа изключително успешна.

За малко повече от четири часа те разрешиха всички належащи въпроси, Флин се прозя, протегна се и попита:

— И така, Аш, момко, какво е сегашното състояние на компанията?

Блейк нанесе няколко бележки, провери ги, после прочете цифра, от която и тримата примигнаха.

Блейк се ухили.

— Проверих три пъти. Вярно е. Годината беше успешна.

— Дяволски успешна — измърмори Флин замислено.

Прибраха документите и Макс даде знак да поднесат обяда. Прислужниците забързаха с чинии с пресни, сочни скариди и раци, сварени и поднесени с лек пикантен сос за Блейк и Флин и опечени в черупките и поднесени с лютиво чили за Макс. Имаше и пилешки шишчета с орехи, най-различни кнедли, парчета патешко месо, което се топеше в устата, пикантна салата от зелено манго с билки, златиста юфка в пресен сос и цели планини уханен ориз.

И шампанско, защото Макс очакваше добър резултат, макар и не така впечатляващ. И навярно способен да промени целия му живот.

Обядваха на терасата с изглед към залива. Без да обръщат внимание на великолепното синьо море и на корабите, които се полюшваха на котвите си, те се нахраниха почти мълчаливо, разделяйки вниманието си между ястията и изключителния резултат от срещата.

Компанията беше в по-добро състояние от когато и да било и имаха печалба. Огромна печалба. Миналата година Макс бе изплатил и последния дълг. Сега му оставаше да покрие само лихвата. И фунта плът.

Навремето му дадоха десет години. Той го постигна за девет.

Беше дошъл моментът да вземе някои важни решения.

Но макар и въодушевен от доклада за компанията и макар че се наслаждаваше на храната и шампанското, умът му постоянно се връщаше към писмото и това, което пишеше в него за леля му. Или каквото предполагаше, че пише в него.

Много притеснена…

Леля Биа беше единствената му близка роднина — той изобщо не броеше майка си, която не беше виждал от десетгодишен. Така или иначе вече беше мъртва. Леля му го бе отгледала, повече или по-малко, а възрастта й вече напредваше. На колко години беше? На седемдесет? Или на повече? Никога не би му казала възрастта си.

Почти чуваше гласа й: „Ако някой е така нагъл да попита, напълно заслужава да го излъжат.“

Макс бе напуснал Англия отдавна. Преди години. И ако за него леля му беше единствената близка роднина, за нея той бе единственото, което имаше.

А лейди Бедингтън беше толкова притеснена за нея, че му беше писала.

Миналото лято леля му беше паднала… Боже, нима бе минала почти цяла година? Беше си счупила китката и оттогава диктуваше писмата си до него на прислужница. Тогава това не го притесни. Ставаха злополуки.

Напоследък обаче… Последните й няколко писма бяха странни. Малко монотонни. По-официални от обикновено. Не можеше да каже какво точно го притеснява. Но сега…

— Обядът беше великолепен — каза Флин и бутна настрана чинията си. Оригна се и въздъхна със задоволство. — Прекалих с тези великолепни кнедли с… как му викаха?

Ненадейно Макс осъзна какво в последните писма на леля му го безпокоеше. Бяха твърде безцветни, прекалено благоприлични. Леля му никога не се държеше благоприлично. Не че се оригваше след хранене, но разговорите с нея винаги бяха съдържателни и непочтителни, пълни със забавни клюки и унищожителни коментари.

Последното й писмо беше изключително любезно, направо монотонно. Дори завършваше със съвет да се грижи за себе си и да „се облича топло“.

Да се облича топло? Леля му никога не се суетеше така. Дори когато Макс беше още мърляв ученик.

Лелята, която познаваше, по-скоро би умряла, отколкото да напише такива глупости.

Много притеснена…

— И така — попита Флин, — сега накъде?

Имаше предвид компанията, но Макс ненадейно каза:

— Аз се връщам в Лондон.

До планираното му завръщане оставаше цяла година — цяла една година от свободата, на която се радваше през последните девет години — но нямаше друг начин.

Очите на Флин заблестяха заинтригувано, но той не каза нищо.

— В Лондон! — възкликна Блейк. — Защо?

— Притеснявам се за леля си.

— Защо? Какво има?

— Писмата й са прекалено любезни.

Макс огледа корабите в залива. Пет от общо осемте, които стояха на котва, бяха негови.

— Някой от тях ще тръгва ли за Лондон?

Блейк кимна.

— „Момичето от Девън“. И „Момичето от Дъблин“, но той е по-бавен.

— Въпреки това е прекрасна малка дама — обади се Флин. „Момичето от Дъблин“ беше първият му кораб и той много го обичаше.

— Значи „Момичето от Девън“ — каза Макс. — Довечера ли ще отплава, с отлива?

Блейк кимна. Изглеждаше объркан.

— Да, но… Тръгваш довечера? Защото писмото от леля ти е прекалено любезно? — Той погледна празната бутилка от шампанско. — Сигурен ли си, че не са сложили нещо в това вино?

Блейк не беше вкусвал алкохол от години.

Макс го изгледа иронично.

— Ти си виждал леля ми, Блейк. Би ли я описал като любезна?

— Не — призна Блейк и погледна към Флин. — Лейди Биатрис е страшно саркастична. Говори такива неща, че чак ушите ти се изчервяват. Възхитителна старица.

Макс продължи:

— Последното й писмо беше пълно с учтиви глупости и завършваше със съвета да се обличам топло. Да се обличам топло?

Блейк се намръщи.

— Тя не знае ли, че се намираш в тропиците?

— Не е диктувала това писмо. Нещо не е наред! Затова отивам в Лондон, за да разбера какво е. И да го поправя.

— Склонен съм да дойда с теб — каза Флин.

— Ти ли? — загледа го Макс изумен. — Мили боже, защо?

— От известно време си мисля, че след като компанията тръгне както трябва, бих искал да се установя, преди да навърша трийсет. — Той разпери ръце. — Компанията върви превъзходно. А през юли навършвам трийсет.

Челюстта на Блейк увисна.

— Имаш предвид брак?

Флин му се усмихна кротко.

— Да.

Макс попита нехайно:

— С англичанка?

Флин го погледна косо.

— Защо не?

Макс сви рамене.

— Просто си помислих… нали си ирландец…

— Вече нищо не ме задържа в Ирландия — каза тихо Флин. Другите двама знаеха, че всичките му близки са умрели от холера, когато е бил на единайсет. — Една англичанка би била идеална за мен. Някоя изискана дама.

— Може да се окаже трудно — предупреди го безцеремонно Макс. — Много англичани не обичат ирландците.

— Значи няма да се оженя за някоя от тях — отвърна невъзмутимо Флин. — Успях да стигна дотук, защото винаги съм се стремил към най-доброто, и не виждам защо да променям навиците си, когато си търся съпруга. Искам най-изисканата дама, която успея да намеря. Англичанка. Със синя кръв. И с титла — или с баща с титла.

Той погледна към останалите.

— Мислиш, че не мога да си го позволя ли? Младият Аштън не ни ли каза току-що, че и тримата сме богати?

Макс сви рамене.

— Знам, че имаш достатъчно суха пара. Но английските аристократи не обичат богати мъже без потекло да се въртят около деликатните им дъщери. Още по-малко богати ирландци.

— Значи мислиш, че не съм достатъчно добър. Това ли казваш? — В гласа на Флин се промъкна войнствена нотка.

Макс изсумтя.

— Не ставай глупав. Ако имах сестра, с удоволствие щях да ти дам ръката й. Сигурен съм, че ще бъдеш чудесен съпруг на всяка жена… на всяка дама. Но аз знам що за човек си. Никой в Англия не го знае. Как си представяш, че ще се запознаеш с изискани дами?

Флин се подсмихна.

— Мисля да помоля моя добър приятел лорд Девънам да ме представи тук-таме. Освен това да не забравяме нашия партньор в сянка. Как се казваше? Почитаемият Фреди Еди-Кой си?

— Монктън-Кумс.

Още един приятел на Макс от училище.

— Да. Изискан джентълмен от старо семейство, по твоите думи. Значи ставате двама. Разбира се, може да се наложи от време на време да ми подсказваш как да се държа като джентълмен — как да се обличам и тъй нататък.

Макс изгледа приятеля си с, както се надяваше, сериозно изражение. Когато се постегнеше, Флин изглеждаше доста добре. В момента обаче приличаше повече на пират, отколкото на джентълмен, чак до златната халка на ухото. Гъстата му черна коса бе паднала над очите, а брадичката му бе покрита с черна четина, която караше хубавите му зъби да блестят, когато се усмихнеше — крива бяла линия.

Облеклото на Флин в никакъв случай не можеше да мине за строго елегантно. Той предпочиташе крещящото пред… ами, пред всичко, помисли си Макс. Днес носеше тесен черен панталон, риза от червен муселин със свободни ръкави и смарагдовозелена жилетка със зашеметяваща бродерия в червено и черно. Някъде в моряшкия си сандък дори държеше пурпурен жакет, който вадеше при специални случаи.

— Убеден съм, че Фреди с удоволствие ще те представи на шивача си — съгласи се бързо Макс.

Блейк се задави и се опита да го прикрие с кашлица. И той беше ходил на училище с Фреди.

— Чудесно — отговори Флин и се обърна към Блейк: — А ти, Аш? Искаш ли да станем трима? Ела с нас в Англия, разбери защо лелята на Макс изведнъж е станала толкова любезна — очевидно любезността у лелите е ужасно заболяване — и ми помогни да си намеря изискана съпруга. Искаш ли?

— Благодаря, но никога няма да се върна в Англия — отговори Аш и рязко се извърна настрани. — Няма какво да търся там.

Макс се намръщи.

— Но майка ти и сес…

Блейк го накара да замълчи с унищожителен поглед.

— Няма какво да търся там.

— Е, добре — каза Флин с вид на човек, който сменя темата. — Значи ни остава само да решим къде и кога ще се срещнем следващия път. Тъй като с теб ще сме в Англия, Макс, да не говорим за четвъртия ни партньор, почитаемия еди-кой си, нека бъде в Лондон през октомври.

— Проклятие! Току-що ви казах…

Макс го прекъсна:

— Предложението е да се срещнем в Лондон през октомври. Всички ли сме съгласни?

— Да — каза Флин.

— Да — повтори Макс и погледна към Блейк, който не бе гласувал. — Решено с мнозинство от двама на един. Ще се срещнем в Лондон през октомври.

* * *

— Дейзи, имаш ли воал, който да взема назаем? — попита Аби следващия следобед. Беше работила целия ден в една кръчма наблизо — миеше кухнята — и трябваше да се върне вечерта, но дотогава можеше да отдели час-два за себе си.

Дейзи зарови из колекцията си и извади от купчината парче тъмносив прозрачен муселин.

— Това става ли?

— Идеално е. Дори е по-хубаво от черното, защото отива на роклята ми.

Аби бе сменила дрехите, които носеше в кръчмата, с проста рокля от сива вълна и палто с три четвърти дължина, в по-тъмен оттенък на сивото. Беше съвсем обикновено и я караше да прилича на гувернантка, но това беше най-доброто, с което разполагаше.

Тя леко уви сивия муселин около шапката си, пусна го да се надипли отпред и когато остана доволна, го прикрепи с карфици на мястото му. Сложи шапката и се обърна към Дейзи:

— Добре ли изглежда?

Дейзи кимна.

— Къде отиваш?

— Ще посетя възрастната дама, с която се запознах онази вечер.

Дейзи я изгледа с присвити очи.

— Надявам се, че ще влезеш през вратата.

Аби се засмя.

— Да, този път ще се държа съвсем прилично, обещавам.

Тя взе бележката, която бе написала по-рано, и я пъхна в чантичката си.

На връщане от кръчмата се беше отклонила, за да мине покрай къщата на лейди Биатрис. Наведе се до оградата, която отделяше имота от тротоара, близо до стълбището към крилото за прислугата, и започна да побутва обувката си, сякаш я оправяше.

Не можеше да види какво става в къщата, но денят беше хубав и един прозорец беше отворен, за да влезе чист въздух. Аби чу гласове — и смях — освен това готвеха нещо вкусно… печено говеждо, ако не се лъжеше. Вдъхна с наслада аромата. Кога за последно беше яла печено говеждо? Изобщо някакво говеждо? Коремът й изкъркори. Прекалено отдавна.

Зад гърба й се разнесоха стъпки и тя продължи по пътя си. Възрастната дама не беше сама в къщата. Имаше прислужници — поне трима, ако се съдеше по гласовете, които беше чула — а щом готвеха печено говеждо по обяд в средата на седмицата, значи нямаха проблеми с парите.

Сега, облечена с най-хубавата си рокля и забулена като вдовица в траур, Аби отново тръгна на разузнаване.

Изкачи стъпалата пред дома на лейди Биатрис и позвъни на вратата. Чу как звънът се разнесе в преддверието и само след секунди вратата се отвори.

Един иконом я огледа с лениво безразличие. Официалният му черен жакет се опъваше над изпъкнал корем. Плътта му се издуваше над стегнатата, леко замърсена бяла якичка. Косата му беше мазна и пригладена над олисяващото теме. Лицето му беше румено, очите — зачервени, а носът с големи пори лъщеше.

„Пияница — помисли си Аби — и се занемарява все повече.“ Тя вдигна брадичка и зачака.

— Да, госпожо? С какво мога да ви помогна?

Той гледаше в някаква точка над главата й, леко вдясно, и оставяше у нея впечатлението, че я смята за горе-долу три нива по-важна от някоя хлебарка.

— Дойдох да видя лейди Биатрис — съобщи му тя отсечено.

Акцентът й беше по-добър от дрехите. Малките кървясали очички на иконома се опитаха да проникнат под воала. Той се поклони едва-едва.

— Лейди Биатрис не може да ви приеме.

— Моля ви, консултирайте се с нея, преди да направите подобно изявление. Тя ще иска да ме види.

— Лейди Биатрис не си е у дома — каза той и понечи да затвори вратата.

Аби пъхна крак в процепа.

— В такъв случай, когато се върне, бихте ли й дали тази бележка, ако обичате?

Икономът дори не понечи да я вземе. Миришеше на непрани дрехи. И на немит иконом.

Аби промени подхода си и добави доверително:

— Лейди Биатрис ми е стара приятелка. Ще остана в Лондон само за ден-два и бих искала да се видя с нея. От цяла вечност не ми е писала и със съжаление трябва да призная, че след като покойният ми съпруг се разболя, престанах да поддържам връзка с приятелите си така, както подобава. Но лейди Биатрис ще се зарадва да научи, че не съм я забравила.

Тя му подаде бележката.

Той я хвана с отвращение между два облечени в ръкавица пръста — изцапана ръкавица, която някога е била бяла.

— Когато Нейно благородие се върне, ще се погрижа да я получи. Макар че не мога да кажа кога ще се случи това.

Той отново се поклони и затвори вратата.

* * *

— Ще се върна в онази къща през прозореца — каза Аби, докато обуваше панталона, който бе носила преди две вечери.

— Не! Не бива! Опасно е! — възкликна Джейн.

— Трябва да отида, Джейн. Убедена съм, че възрастната дама е в голяма беда.

И Аби обясни как се бе опитала да посети лейди Биатрис, а икономът заявил, че тя не си е вкъщи.

— Вярно, че може да не иска да приема посетители, докато е болна, но се притеснявам. Там има трима или четирима прислужници, ако не и повече, които пируват за нейна сметка и са я оставили в ужасно състояние.

— Но какво можеш да направиш ти?

— Дадох бележка на иконома и му казах да й я предаде.

— Защо?

— Просто за да видя дали ще я получи. Тя ми каза, че всичките й приятели са я забравили и никой не идва при нея, но след начина, по който се държа онзи ужасен иконом, не вярвам да е така. Мисля, че той отпраща всички. Затова ще отида там и ще проверя дали е получила бележката ми.

Тя взе един буркан.

— И понеже ни остана малко от вкусната супа на Дамарис, реших да й занеса. Макар и студена, пак ще е по-хубава от онази ужасна каша.

— Ще я стопля — каза тихо Дамарис. Благодарение на находчивостта й момичетата се бяха сдобили с малък огън, забранен в порутената сграда с евтини квартири. Всъщност ставаше въпрос за стара саксия, напукана и захвърлена, която Дамарис донесе един ден. Пред погледите на останалите тя запали в нея малък огън с помощта на няколко трески и хартия. Сега разполагаха с малка преносима камина, а Дамарис готвеше така бързо, в една тенджера, в която нарязваше всичко, че успяваха да се заситят, макар и да не можеха да се стоплят.

Тревожните пръсти на Джейн стиснаха ръката на Аби.

— Ами ако този път те хванат?

— Няма никаква опасност. Наистина. Онази вечер го направих без проблем, а втория път ще е още по-лесно. — Аби стисна ръката на сестра си. — Не се сърди, Джейн, скъпа. Само ако беше видяла в какво отчайващо състояние е лейди Биатрис…

— Но какво можеш да направиш ти? — попита Дейзи. — Не можеш всяка вечер да минаваш по покрива и да й носиш супа.

— Знам — съгласи се Аби. — Но след като се уверя каква е ситуацията, мога да съобщя…

— Не! — възкликнаха в един глас Дейзи, Дамарис и Джейн. — Не и на Боу Стрийт!

— Не, не на Боу Стрийт. Вече ви обещах, че няма да отида там.

Тя взе буркана с претоплената супа, който Дамарис й подаде.

— Но трябва да направя нещо, затова сега ще й занеса тази супа и ще проверя дали е получила бележката ми.

— И ако не я е получила? Какво ще направиш?

Аби вдигна рамене.

— Не знам, но все трябва да има някой — някой приятел или далечен роднина — с когото можем да се свържем от нейно име. Тя казва, че има племенник в Индия или някъде там, но все трябва да има някой, който живее по-близо и ще е по-полезен.

Джейн я погледна отчаяно.

Аби вдигна рамене.

— Имаш ли по-добра идея?

— Не, но ще внимаваш, нали?

— Да, разбира се — увери я Аби и бързо я прегърна. — Веднага се връщам.

* * *

— Върна се, а, госпожице Крадла? — изстърга гласът от прашните сенки на леглото. — Този път носиш ли ми куршум?

— Не, супа — отговори Аби.

— Супа ли?

— Реших, че ще е приятно разнообразие след овесената каша.

Лейди Биатрис изсумтя.

— Със сигурност.

Подносът с вечерята беше на същото място на тоалетката. Както и преди, купата с овесена каша беше недокосната, сгъстена и неапетитна. Повърхността й бе изсъхнала и покрита с кора. До нея имаше лъжица и чаша, и двете неизползвани.

Никого ли не го беше грижа дали възрастната дама се храни?

Аби разви буркана със супа и го сложи на масичката до леглото.

— Боя се, че не е много топла, но е вкусна. С нея вечеряхме.

— „Ние“ ли? Кои сте „вие“?

— Аз и сестрите ми.

— Сестри ли? Разкажи ми за тях.

— Нека ви помогна да седнете — подкани я Аби, подложи ръка под раменете й и пъхна зад гърба й няколко възглавници. — Ето, така е по-добре.

— Въпрос на гледна точка — измърмори лейди Биатрис.

— Откога сте тук? Искам да кажа, на легло?

— От седмици. От месеци. Не знам. Има ли значение? — попита сприхаво възрастната дама.

Аби отвори буркана и наля супа в чашата. Лейди Биатрис погледна подозрително чашата.

— Какво има вътре?

— Предимно зеленчуци. — Не можеха да си позволят месо. — Дамарис я направи. Вкусна е, питателна и ще ви се отрази добре.

— Дамарис? Тя готвачката ти ли е? — Ръката на възрастната дама трепереше неудържимо.

— Не, сестра ми — обясни Аби и вдигна чашата към устните й. — Всъщност ми е приятелка, но се заклехме да станем сестри.

— Не обичам зеленчуци — отсече лейди Биатрис и стисна устни като дете.

Аби замислено отдръпна чашата.

— Може би Джейн беше права.

— Джейн ли? Коя е Джейн?

— Сестра ми — истинската ми сестра. Каза, че не бива да се излагам на риск само за да донеса супа на една непозната.

— Непозната ли? Аз не съм непозната — снощи се представихме една на друга. Или поне аз се представих — добави многозначително възрастната дама. — Освен това не аз имам измислени сестри.

— Тогава изпийте супата и ще ви кажа името си — истинското си име — и как Дамарис се превърна в сестра за мен и за Джейн.

Ненапразно бе прекарала последните шест години като гувернантка.

Възрастната дама я изгледа накриво и с изражение на огромна неохота отпи от супата. Завъртя я внимателно в устата си и преглътна.

— Хмм. Не е зле като за зеленчуци. Е, как се казваш, госпожице?

— Абигейл Чантри — отговори Аби и й даде още една глътка.

— От рода Чантри в Хъртфордшър?

— Не знам много за рода на татко — отвърна уклончиво Аби и продължи да я храни.

— Къде е баща ти? Знае ли, че дъщеря му обикаля нощем с мъжки панталони и прониква в чуждите къщи?

— Татко е покойник. Почина, когато бях на дванайсет. Мама умря следващата година — добави тя, предвиждайки следващия въпрос. — С Джейн сме сами на този свят.

— Освен тази Дамарис, която готви супа. Измислената ви сестра.

— Да, освен Дамарис и Дейзи, които сега са ни сестри. И те са сирачета.

Докато хранеше възрастната дама със супата, Аби отговори на въпросите й. Разказа й по малко за всяка от тях, макар че пропусна начина, по който се бяха запознали.

— Ето, това беше последната глътка. Не се ли чувствате по-добре?

— Наистина. Благодаря ти, скъпа моя. Но компанията ме ободри не по-малко от супата. Като те слушам как говориш за тези момичета, те ми харесват. Бих искала да се запознаем.

— Така стигаме до другата причина за визитата ми. Днес следобед имахте ли посетители?

Лейди Биатрис отвърна уморено:

— Нали ти казах: вече никой не идва при мен.

— Дори бележка ли не получихте?

— Бележка ли? Разбира се, че не. Кой ще ми изпрати бележка?

— Аз — отговори Аби. — Аз ви изпратих.

Възрастната дама се намръщи.

— Кога?

— Днес следобед. Дадох я на иконома ви.

Възрастната дама я погледна удивено.

— На Кодъл? На моя иконом, Кодъл?

— Един такъв едър и надут, с лъщящ червен нос?

Лейди Биатрис се разсмя дрезгаво и едва не се задави.

— Това е Кодъл. — Смехът изчезна от очите й. — Но той не ми е давал нищо. Дори не е споменавал, че някой е идвал. Никой никога не идва.

— Има ли заповед да отпраща всички посетители?

— Не, разбира се.

Лейди Биатрис погледна надолу и сякаш едва сега забеляза мърлявата нощница и смачканите завивки.

— Не мога да приема посетители в това състояние, но с кратко предизвестие бих могла да се приведа в приличен вид… А колкото до бележките, винаги мога да приема бележка.

— Така си и мислех — измърмори Аби. — Затова дойдох следобед — за да проверя. Вашият иконом е причината да нямате никакви посетители. Той отпраща всички — казва, че не сте си вкъщи. И не ви предава кореспонденцията ви.

— Но защо би направил подобно нещо?

Аби нито знаеше, нито се интересуваше. По нейно мнение цялата прислуга на лейди Биатрис се държеше чудовищно и очевидно проблемът започваше от иконома. Във всяка къща тонът се задаваше от иконома.

— Кой надзирава прислужниците ви, докато сте болна?

Лейди Биатрис поклати глава.

— Кой им плаща?

— Един делови представител. Забравих му името — призна тя и махна неопределено с ръка. — Един дебел дребосък с пенсне. Преди се занимаваше баща му, но той умря.

— Помислете! — подкани я Аби. — Не мога да продължавам да идвам при вас нощем, а вие няма да издържите още дълго така.

— Защо не можеш да се върнеш?

— Защото е опасно. И защото мястото, в което живеем — къщата зад вашата — ще бъде съборено след няколко седмици и ще трябва да се преместим. Затова помислете. Все трябва да има някого, с когото да се свържа и да му съобщя, че прислугата ви пренебрегва и имате нужда от по-добри грижи.

Последва продължително мълчание.

— Теб какво те е грижа?

— Просто ме е грижа, това е всичко. Затова помислете! Трябва ми само адрес. Можете ли да си спомните къде живее този делови представител?

Лейди Биатрис внимателно я отблъсна с пръсти.

— Струва ми се, че и сама си имаш достатъчно грижи, без да се тревожиш за една непозната.

— Вие не сте непозната — поправи я Аби с усмивка. — Запознахме се, не помните ли?

Лейди Биатрис отново се разсмя дрезгаво.

— Хитруша!

— Вашият делови представител, оня дребосък с пенснето — настоя Аби след още една продължителна пауза. — Сетихте ли се как се казва? Или къде е кантората му?

— Не — отговори възрастната дама и се вгледа замислено в нея. — Винаги можете да дойдете да живеете с мен — ти и сестра ти, и другите две. Тук има предостатъчно стаи.

Аби примигна.

— Да живеем с вас? — повтори тя, като се мъчеше да го проумее.

Лейди Биатрис кимна.

— Защо не? Тази къща е празна.

— Но…

Лейди Биатрис размаха костеливата си ръка.

— Стига дивотии, глупаво момиче! Идеята е адски добра. На вас ви трябва дом. Аз винаги съм искала дъщери. — Тя въздъхна. — Бог така и не ме благослови с деца…

— Но вие не знаете нищо за нас.

Възрастната дама изсумтя.

— Опитвате ли да се възползвате от мен?

Аби я погледна тревожно.

— Ами, да, ако заживеем тук, това наистина ще означава, че се възползваме от вас.

Лейди Биатрис изсумтя отново.

— По-скоро трябваше да попитам дали искате да ми навредите.

— Не, разбира се — отвърна Аби и огледа презрително мръсната стая. — Като за начало, ще се грижим много по-добре за вас от тези прислужници.

— Знам. И това ще устройва и двете страни. Е, ще дойдете ли?

— Сериозно ли го мислите?

Това беше отговорът на всичките й молитви.

— Никога не казвам нещо, което не мисля сериозно — отговори лейди Биатрис.

Аби си пое дълбоко дъх и затвори очи. За миг се помъчи да се пребори със съвестта си, но не успя. Не можеше да приеме това чудодейно предложение, без да бъде напълно откровена. Отпусна се пак на леглото.

— Не мога да приема предложението ви…

— Глупости!

— … без да съм ви обяснила как се запознах с Дамарис и Дейзи… и къде бяха те и Джейн, преди със сестра ми да се съберем отново.

— Пфу! Да не мислиш, че за мен има значение откъде идват?

— Мисля, че ще има — отговори Аби.

Лейди Биатрис я изгледа замислено.

— Щом трябва, госпожице Крадла, давай. Разкажи ми историята си.

Възрастната дама изслуша внимателно цялата история, от смъртта на майката на Аби нататък. Аби не спести нищо — нито Дома за дъщерите на изпаднали в нужда благородни дами „Пилбъри“, нито как стана гувернантка, нито как се запозна с Дейзи на улицата, нито бягството от бордея, нито плана да заминат за Бат, нито борбата да свързват двата края, нито болестта на Джейн, която я подтикна към отчаяния й опит за кражба.

Докато тя разказваше, лейди Биатрис я обсипваше с въпроси, а накрая каза:

— Значи със сестра ти нямате и пени, но въпреки това сте прибрали готвачката с чуждоземното име…

— Дамарис.

— … и една прислужница от бордей.

— Да, разбира се! Ако не бяха те, щях да загубя Джейн завинаги. Четирите си помагаме, както правят истинските семейства. Но, разбирате ли, не сме толкова порядъчни, колкото може би сте си помислили…

Лейди Биатрис отметна глава назад и избухна в смях.

— Мили боже, за колко порядъчно според теб съм сметнала едно момиче, което влезе през прозореца ми, за да ме ограби? — И тя отново се подсмихна. — Порядъчното никога не ми е харесвало. Не те виня за положението ти и ми се струва, че си проявила голяма смелост и преданост въпреки трудностите. За мен това е много по-важно от каквато и да било представа за порядъчност. Сега съм убедена повече от всякога, че трябва да се преместите при мен. Всичките.

Какво великодушие! Гърлото на Аби се сви под напора на чувствата.

— Сигурна ли сте?

— Напълно сигурна. А сега тръгвай, госпожице Крадла. Уморена съм. Ела утре. И ела като истинска млада дама. Без панталон. През входната врата. Доведи сестра си и другите две момичета.

— Но икономът ви…

Лейди Биатрис се подсмихна сънено.

— Ако не можеш да се справиш с Кодъл, значи не си изобретателната млада дама, за която те мисля.

[1] Превод от английски — Надежда Караджова — Бел.прев. ↑

[2] Нежност (фр.) — Бел.прев. ↑

Глава 5

За същността ни говори не това, което казваме или мислим, а това, което правим.

Джейн Остин, „Разум и чувства“

— Каретата ще пристигне в два часа.

— Карета ли? Три шилинга, за да ни закарат до пресечката? Току-що ни платиха, а ти вече искаш да ги изхарчиш за карети? Туй си е чисто пилеене на пари, мене ако питаш — можем да отидем пеша за пет минути — мърмореше Дейзи. — Да не говорим каква разсипия е да наемаме сандъци и кутии за шапки, кат’ няма к’во да сложим в тях.

— Трябва да пристигнем величествено и след като сме млади дами с връзки в най-висшите среди, трябва да имаме багаж — обясни Аби. — Освен това не идваме от пет минути разстояние. Дошли сме чак от Челтнам.

— Челтнам? — изсумтя Дейзи. — Не съм излизала от Лондон, откак съм се родила.

Не беше спряла да мърмори и да се цупи, откакто сутринта Аби им обясни плана. Това изобщо не беше присъщо за нея.

— Какво ти става, Дейзи? — попита Аби, решена да хване бика за рогата. — Не се ли радваш на плана? Лейди Биатрис наистина ни покани, уверявам те. В това, което правим, няма нищо незаконно. Знам, че не е съвсем честно, но ще заблудим само прислужниците й, не нея. И това ще ни даде шанс за нов живот. Знаеш каква голяма нужда имаме от такъв шанс.

Дейзи сви рамене и се зае да пришива ръкава към жакетчето, което шиеше за Джейн.

— Сигурно за някои е чудесно.

— Какво означава това?

Дейзи я погледна ядосано.

— Казах, че никога вече няма да бъда прислужница, ето какво!

Аби не разбираше.

— Знам.

— Нали рече, че ние… не, че вие трябва да водите прислужница, когато пристигнете у лейди Биатрис, — че да сте истински млади дами и тъй нататък. Защото истинските млади дами не пътуват без прислужници.

— Да. И?…

— Не е трудно да се сетиш коя ще е прислужницата! — изръмжа Дейзи. — И докога ще продължи тъй? Завинаги, туй е то! И ей ме на, вече без никакви спестявания, след като седмици наред ших всички тези дрехи за вас, младите дами, а сега пак ще съм прислужница!

Аби я прегърна.

— О, Дейзи, защо не каза нищо досега?

Дейзи отблъсна ръцете й.

— Е, сега го казах, нали?

— Няма да бъдеш прислужница. Заклехме се да бъдем като сестри и наистина ще бъдем.

Дейзи я изгледа скептично.

— Коя тогаз ще е прислужницата? Някоя от вас, префинените госпожички, дето изобщо не знаете да говорите кокни[1]?

Аби се усмихна.

— Не. Господин Федърби.

Дейзи я зяпна.

— Господин Федърби? Хюит Федърби? Оня стар женчо от втория етаж? Дето живее с приятеля си, боксьора?

Аби кимна.

— Точно той. Преди е работил нещо подобно — като иконом, мисля, — затова тази сутрин говорих с него и той се съгласи.

— Да е прислужникът?

— Да. Той е много достолепен и ще ни придаде точно онзи порядъчен вид, от който имаме нужда.

Господин Федърби също бе изразил притеснения за това, което се канеха да направят. Аби го увери, че няма да извършат нищо незаконно, тъй като ги е поканила самата лейди Биатрис, но призна, че ще се наложи да прибегнат до измама и се страхува, че икономът на лейди Биатрис ще откаже да ги пусне. На господин Федърби това сякаш му се стори забавно.

Дейзи се замисли за миг.

— Тогаз аз какво ще правя?

Аби я изгледа озадачено.

— Същото, което и ние, разбира се. Ще бъдеш племенница на лейди Биатрис.

Веждите на Дейзи се стрелнаха нагоре.

— Аз? Да съм племенница на истинска лейди с титла? Не мога!

— Разбира се, че можеш.

Дейзи поклати глава.

— Никой няма да повярва, че сме сестри, госпожице.

— Ако продължиш да ме наричаш „госпожице“, наистина няма — отговори Аби. — А сега престани да се тревожиш и довърши ръкава на Джейн. Племенницата на лейди Биатрис не може да пристигне от Челтнам с жакет с един ръкав.

Дейзи сви рамене и се върна към работата си, но Аби я чу как си тананика една популярна песен, докато шиеше: „На път сме към Ботани Бей…“. Песен за осъдени престъпници, изпратени на каторга отвъд океана…

В два часа без петнайсет минути, точно когато Аби отметна и последната точка в списъка си със задачи, някой почука на вратата. Беше господин Федърби.

— Доведох приятеля си Уилям да помогне — каза той. — Предполагам, че има багаж за носене.

— О, благодаря ви, господин Федър…

— Наричайте ме просто Федърби, госпожице Аби — заяви твърдо той. — Никой не се обръща уважително към прислужниците. И наричайте Уилям просто Уилям.

Уилям кимна на Аби.

— И аз идвам — поясни той и без усилие вдигна сандъка на широките си рамене. — Заради багажа и в случай че стане нещо.

— О, няма да…

— … стане нищо. Разбира се, че няма — увери я спокойно Федърби. — Но по някаква причина самото присъствие на Уилям като че ли прави хората по-сговорчиви.

Аби напълно го вярваше. Федърби беше човек със среден ръст, спокоен, чевръст и елегантно облечен, стига да не се загледаш прекалено в леко разнищените му маншети и в безупречно изгладения, но износен костюм. Уилям, бивш боксьор, беше огромен, с широки рамене и грубовато лице, по което личаха белезите от годините удари на ринга. Усмивката му обаче беше много мила. Двамата мъже бяха помагали на момичетата няколко пъти и Аби не се поколеба да им се довери.

Уилям й смигна.

— Няма да стане нищо, госпожице. Оставих ония дни в миналото.

Той погледна към Федърби.

— Каза ли й, Хюит?

— Какво да ми каже?

— Снощи един човек питаше за вас — каза Федърби.

Аби се намръщи.

— Някой е питал за мен ли?

Уилям кимна.

— При това по име. Попита ме дали тук живее някоя си госпожица Чантри. И дали с нея живее русокосата й сестра.

По гърба на Аби пропълзя ледена тръпка.

— И ти какво му каза?

— Казах „не“, разбира се — отговори Уилям. — Надявам се, че съм постъпил правилно, госпожице Аби.

Аби отново почувства, че може да диша.

— Чудесно. Благодаря, Уилям.

— Но не знам кого още може да е питал, госпожице. Не всички са дискретни. И предлагаше „стимул“.

Уилям потърка палец и показалец във всеизвестния знак за пари.

Аби си пое разтреперана въздух.

— Е, след няколко минути заминаваме и се надявам, че няма да кажете на никого къде сме отишли.

— И насън не би ни хрумнало — увери я Федърби с лек поклон. Другите момичета дойдоха, понесли вещите си. — Госпожице Джейн, може ли да взема това? Още изглеждате малко бледа и уморена. И това, госпожице Дамарис?

Той вдигна покритата кошница от ръката на Джейн, взе една кутия за шапки от Дамарис и тръгна след Уилям към долния етаж.

— Благодаря ви — промълви Аби, примигвайки. Федърби бе поел командването, като истински иконом.

Долу колелата на каретата затракаха по калдъръма.

— Готови ли сте? — обърна се Аби към момичетата. Те кимнаха. — Тогава да тръгваме.

Можеше да се справи с това. Можеше.

* * *

— Ами ако всичко се обърка, Аби?

Джейн седеше в ъгъла на наетата карета, притиснала нервно кошницата до гърдите си. Беше се възстановила бързо от треската, но още се изморяваше много лесно, а когато беше изморена, често ставаше малко емоционална.

Аби я прегърна и отвърна успокоително:

— Няма. Просто прави каквото правя аз.

През целия ден бе успяла да запази привидно спокойствие и самоувереност, но сега пеперудите в стомаха й се бяха превърнали в птички, които се мъчеха да се измъкнат. Новината, че някой ги търси, не й помогна. Възможно ли беше този човек да е Морт? И ако беше той, как ги е открил?

От кошницата на Джейн се разнесе продължително нещастно скимтене. Последвано от многогласно мяукане.

— О, Джейн, нали не си взела онази проклета котка и нейните котенца? Нали ти казах…

Джейн стисна кошницата по-здраво.

— Не можех да ги оставя, Аби! Всеки момент ще съборят тази сграда и какво ще се случи с Котана и котенцата й? Още не са достатъчно големи, за да се грижат за себе си.

Дамарис добави:

— А и както описваш дома на лейди Биатрис, там със сигурност ще има мишки, Аби.

Аби въздъхна. Още като съвсем малка Джейн влачеше у дома бездомни животни.

— Добре тогава. Майката и без това сигурно ще избяга. Котките никога не правят каквото им се казва. Просто ги дръж в тази кошница, докато разберем дали лейди Биатрис обича котки.

Каретата зави зад ъгъла, изтрополи и спря пред вратата на къщата на Девънам. Уилям скочи от мястото си отзад и свали стълбичката. Федърби слезе и с огромно достолепие помогна на Аби и трите момичета да сторят същото.

Аби пое дълбоко дъх и дръпна звънеца. След няколко мига вратата се отвори и на прага застана икономът. Брадичката му беше мазна, а на жакета му се тресеше капка сок от месо, сякаш го бяха прекъснали по време на хранене.

— Искам да видя лейди Биатрис Девънам — каза Аби решително. Слава богу, че миналия път носеше воал!

Той погледна към нея, към момичетата зад нея и към Федърби, който стоеше до Аби с безстрастно изражение.

— А вие сте?…

— Госпожица Абигейл Чант… Чанс — поправи се тя, решавайки в последния момент, че ще е по-сигурно да се представи с друго име. — Аз съм племенница на лейди Биатрис. А това са сестрите ми — госпожица Джейн Чанс, госпожица Дамарис Чанс и госпожица Дейзи Чанс.

Тя направи крачка напред и си свали ръкавиците. Надяваше се той да не забележи как треперят ръцете й. Държеше се така, сякаш от само себе си се подразбираше, че ще ги пуснат.

Икономът стоеше, набит и едър, на входа, и се поклони мазно-мазно.

— Лейди Биатрис не си е у дома.

— Глупости! Очаква ни. А сега се отдръпнете… Кодъл, нали така?

Той като че ли се стъписа, че тя знае името му.

— Идваме чак от Челтнам и имаме нужда от почивка и освежаване.

Кодъл се изду като жаба.

— Лейди Биатрис не ми е споменавала нищо.

— Нищо не мога да направя. Уговорихме всичко преди известно време. Несъмнено е забравила. Доколкото знам, напоследък не е добре.

Аби му отправи пронизващ поглед — изражение, което бе овладяла до съвършенство в класната стая.

— Възнамерявам лично да се погрижа за нея. А сега, ако сте така добър…

— Отстъпете, ако обичате! — обади се Федърби и дръпна Аби настрани точно когато Уилям, понесъл сандъка на раменете си, изтрополи по стъпалата. Той вървеше право към иконома, като останала без контрол карета, която се носи с пълна скорост.

Кодъл изкрещя и отскочи настрани в последния момент. Преди икономът да се е съвзел, Федърби въведе и четирите момичета в преддверието.

След като набута в отпуснатите ръце на Кодъл една чанта, кутия за шапки и кошницата, от която се разнасяше мяукане, Федърби свали наметалото на Дамарис, преметна го през ръката на слисания иконом и елегантно се поклони на Аби.

— Госпожице Аби.

Искаше й се да го прегърне. Вместо това се възползва от открилата се възможност.

— Благодаря, Федърби — рече тя, забърза към стълбите и нареди през рамо: — Кодъл, ако обичате, погрижете се да разтоварят багажа ни и да ни донесат нещо освежително — със сестрите ми умираме от жажда. Аз ще се кача за малко горе и ще кажа на лей… леля Биатрис, че сме пристигнали.

— Спрете!

Една едра жена с лекьосана бяла рокля застана пред нея с ръце на кръста.

— Не можете да се качите.

Косата й стърчеше изпод мърлявата шапка на провиснали мишосиви кичури.

Аби въздъхна вътрешно и се опита да принуди дебеланата да сведе очи.

— А вие коя сте?

— Госпожа Кодъл — отвърна войнствено жената. — Готвачка и икономка на Девънам Хаус. Не можете да се качите.

— Защо?

— Никой не може да безпокои лейди Биатрис. Болна е.

— Тогава като предана племенница трябва незабавно да се кача при нея. — И Аби се опита да се стрелне покрай жената.

Готвачката бързо й препречи отново пътя.

— Тя не иска никой да я вижда, когато не е в най-добрия си вид.

— Глупости! Аз съм нейна племенница, а не гостенка. Предупреждавам ви, няма да допусна да ми пречите, затова се отдръпнете от пътя ми!

— Имам заповеди да не пус… ох!

Готвачката заподскача на един крак и се наведе да разтрие глезена си. Изгледа кръвнишки Дейзи, която я бе сритала здраво.

— Да спориш с таквиз като нея си е чиста загуба на време — обърна се Дейзи към Аби и кимна нагоре. — Тръгвай!

Аби хукна по стълбите. Забърза към стаята на лейди Биатрис, почука и влезе.

Възрастната дама лежеше в почти същата поза, в която я беше оставила снощи. Помъчи се да седне и Аби й помогна.

— Значи все пак дойде, госпожице Крадла. Не бях сигурна.

— Да, дойдох. И се надявам да сте ме поканили сериозно — отговори Аби, отиде до прозореца и дръпна завесите, за да влезе малко слънце. — Защото доведох сестра си и приятелките си и заявихме, че всички сме ваши племенници, дори Дейзи, която изпитва ужас от вас, а Джейн донесе една котка и трите й котенца, скарах се с иконома и готвачката ви, защото не искаха да ни пуснат да влезем и се опитаха да ми попречат да се кача при вас, но Дейзи ритна готвачката ви и ето ни тук.

Тя изтупа ръце — завесите бяха мръсни — и се обърна към леглото. Лейди Биатрис се усмихваше.

— Племенници ли каза? Добре, защото целият свят знае, че нямам дъщери. Но племенници… племенниците могат да изникнат откъде ли не.

— Предполагам, че вече си имате цял куп племенници — каза Аби с надежда.

— Не. Нямам братя, нито сестри, а единственият брат на съпруга ми имаше само един син, Макс.

— Мили боже!

Лейди Биатрис махна властно с ръка.

— Не се притеснявай. Щом искам племенници, значи ще ги имам.

— И казах на иконома, че фамилията ни е Чанс[2].

— Защо?

— Някой ни е търсил вчера. Някой лош човек, така си мислим. Някой, който иска да навреди на сестра ми — обясни тя. — Реших, че може да е по-добре известно време да се представяме с фалшиво име, докато не разберем какво става. Когато се представях на Кодъл, понечих да кажа „Чантри“ и изрекох „Чанс“. Ще ви обясня всичко — уверявам ви, не исках да ви заблуждавам и ако не сте доволна, ние, разбира се, ще си тръгнем. Но след като вече сме тук, не искате ли първо да уредим нещата тук?

— Да, да, разбира се. Но защо Чанс? — попита лейди Биатрис, очевидно по-заинтригувана от избора на име, отколкото от факта, че гостенките й използват измислена фамилия.

— Не се сетих за друго име, което да започва със същите букви като „Чантри“. И в мига, в който ми хрумна „Чанс“, си помислих: е, добре, нали говорихме как това е нашият шанс да постигнем нещо в живота, освен това залагахме на шанса, така че ми се стори някак предопределено. Но ако не ви харесва…

— Не, харесва ми. Много. Сестрите Чанс. И за мен това е шанс за по-добър живот. Може би и аз трябва да си сменя името на Чанс.

Аби отвори уста, за да се опита да я убеди, че идеята не е добра, но забеляза как блестят очите й.

— О, вие се шегувате! — въздъхна тя с облекчение.

— Имаш ли нещо против, скъпа моя? Отдавна не съм се забавлявала така.

— Нямам нищо против — отвърна сърдечно Аби и огледа стаята. Наистина се намираше в ужасно състояние. Поднос с купа овесена каша стоеше на същото място като предишната вечер. Аби спря огледа си и отново погледна към подноса, този път по-отблизо. Беше на съвсем същото място.

Огледа съдържанието на купичката. Овесена каша, още по-изсъхнала от преди, и чаша… със слой засъхнала супа на дъното. Тези злодеи! Вече беше следобед, а те не се бяха погрижили за господарката си от предишния ден. Аби стисна юмруци. Всяка мисъл да работи с тези хора изведнъж се изпари.

— Лейди Биатрис…

— Леля Биатрис. Нали не си забравила, че си ми племенница?

— Боя се, че ще трябва да уволня прислужниците ви. Те са не само неугледни, нечестни и ви пренебрегват, което знаех и преди, но са и зли!

— Знам. Давай, скъпа моя, уволни ги.

— Значи нямате нищо против? Проявявате голямо доверие към една непозната, която се покатери през прозореца ви в тъмната нощ.

Възрастната дама я изгледа проницателно.

— Харесвам те. Освен това не бих могла да изпадна в по-лошо положение от сегашното, нали?

— Наистина не можете. Всъщност положението ви ще се подобри значително! — зарече се Аби. — Аз ще се грижа чудесно за вас, сякаш наистина сте любимата ми леля. Всички ще се грижим.

— Вярвам ти, дете. Вече ми беше от голяма полза.

Аби остана озадачена.

— Как така?

— Преди да дойдеш, бях така отегчена! А ето че сега момичета с панталони се катерят през прозореца ми по всяко време на нощта, носят ми супа, говорим за интересни работи и кроим планове как да уволним иконома ми. Момичета ритат готвачката ми — много искам да се запозная с тази Дейзи, която изпитва ужас от мен, но може да изрита готвачката ми! Госпожа Кодъл е огромна и страховита! — носят ми котки и котенца и кой знае още какво. За пръв път от… о, от цяла вечност… нямам търпение да видя какво ще ми донесе утрешният ден.

Аби я погледна с удивление, а после, за своя изненада, се усмихна широко.

— Това ще е приключение за всички ни, нали?

— Наистина, момичето ми, наистина! — съгласи се лейди Биатрис. — И го очаквам с нетърпение. А сега ми донеси шапчица и шал, за да изглеждам поне малко представителна. И лорнета ми — ей в онова чекмедже е. И оправи тези възглавници, за да мога да седна. Искам да се запозная с тези мои нови племенници Чанс.

* * *

— Лейди… имам предвид леля Биатрис иска да се зап… да ви види — каза Аби, когато се върна в преддверието.

— Всички ли? — попита нервно Дейзи. — Аз мога… да гледам котките.

— Всички, включително и ти, Дейзи. Засега котките ще останат тук.

Усмихна се на Джейн.

— Да, казах й. Очевидно обича котки.

Аби погледна към иконома и съпругата му. Към тях се бяха присъединили един лакей и намръщена прислужница. Стояха скупчени един до друг, нацупени и враждебни, и я гледаха заплашително. Аби си помисли за недокоснатия поднос на горния етаж.

— Има ли други прислужници в тази къща?

— Не.

— В такъв случай ще говоря с всички ви след половин час, след като със сестрите ми… ъъъ… се видим с леля. Трябва да отбележа, че съм отвратена от състоянието, в което я намирам. А стаите й са ужасно мръсни!

— Както и цялата къща, доколкото виждам — обади се Дамарис. — На пода в преддверието има изсъхнали листа, Аби, и паяжини във всеки ъгъл! — Тя посочи една.

— Няма достатъчно персонал, това е проб… — започна госпожа Кодъл.

Аби се обърна разярена към нея.

— Как смеете да се оправдавате! Видях с очите си колко ужасяващо сте занемарили господарката си! Възползвали сте се от болестта й по най-безобразен начин и трябва да бъдете… — погледът й обхвана и четиримата. — Трябва да бъдете бичувани заради отношението си към нея! Не се съмнявам, че сте я лишили не само от грижи, а и от пари, и ще се погрижа да си получите заслуженото!

Тя си пое дълбоко дъх и опита да се успокои.

— Но най-напред със сестрите ми трябва да отидем на горния етаж. Леля ни очаква.

Федърби и Уилям стояха тихо до стената в преддверието и наблюдаваха събитията.

— Господин Федърби — каза Аби, подчертавайки почтителното обръщение, — мога ли да оставя нещата във ваши ръце?

Той се поклони.

— Разбира се, госпожице Чанс.

— Елате, момичета! — подкани ги тя и се заизкачва по стълбите.

Те я последваха, онемели от смайване. Когато хората в преддверието вече не можеха да ги видят, Джейн прошепна:

— Аби, никога не съм те виждала толкова гневна!

Аби си пое дъх, разтреперана от гняв, и се усмихна тъжно на сестра си.

— Изчакай да видиш лейди Биатрис. Ще разбереш защо.

Тя отново почука и влезе.

— Значи това са моите племенници — огледа лейди Биатрис момичетата, строени пред леглото й. — Това е Джейн — онази, за която каза, че е красавица. Била си болна, нали, млада госпожице?

Погледна към Аби.

— Реших, че може би преувеличаваш, но си права — наистина е красавица, макар че още е малко слаба от болестта.

А на самата Джейн каза:

— Ще се погрижим всички изискани господа да паднат в краката ти, госпожице. Това ще ти хареса ли, а? Ще ти хареса ли?

— Да, лейди Биатрис — отговори незабавно Джейн. — Звучи прекрасно.

Възрастната дама се подсмихна и насочи вниманието си към Дамарис.

— А ти си приготвила онази супа, нали? И ти не си от безличните, моето момиче. Когато ви покажем една до друга — едната русокоса, а другата с прекрасни черни къдрици… О, джентълмените наистина ще паднат в краката ви! Ще им е трудно да изберат.

— Аз не си търся съпруг, госпожо — каза тихо Дамарис.

Лейди Биатрис я изгледа замислено.

— Не искаш ли да се омъжиш?

Дамарис се изчерви и поклати глава.

— В такъв случай може би ти трябва един добър любовник. Тогава може да си промениш мнението.

Дамарис се изчерви още повече и лейди Биатрис се засмя.

— О, това ще бъде забавно! А ти, момиче — посочи тя с лорнета си Дейзи. — Ти трябва да си Дейзи, която е изритала готвачката ми. Вярно ли е, млада госпожице? Наистина ли си изритала готвачката ми?

Дейзи вирна брадичка.

— Наистина — потвърди предизвикателно. — И ако трябва, пак ще я изритам. Тя е гнусна, мазна дърта крава! — После внезапно си спомни, че разговаря с благородна дама. — Ъъъ, Ваше благородие — измънка тя и направи реверанс.

Лейди Биатрис проследи движението й с критичен поглед.

— По-късно ще те науча как се прави. Има специално движение за жени с куц крак. И така, госпожице Дейзи, правилно ли съм разбрала от Аби? Ти ли уши дрехите, които всички носите?

— Да, госпожо — измърмори Дейзи.

— Джейн, ела тук и се обърни, за да те видя хубаво — заповяда лейди Биатрис и Джейн направи бавен пирует. Старата дама огледа облеклото й през лорнета си. — Сега Дамарис.

Дамарис направи същото.

— И Дейзи.

Намусена, Дейзи неохотно се завъртя в кръг.

— Хммм — измърмори лейди Биатрис и замълча за миг. После посочи към Джейн: — Ръкавът на този жакет всеки момент ще се разшие.

Дейзи възкликна раздразнено и се втурна към Джейн.

— Нали ти казах, че е само на тропоска и трябва да внимаваш! — рече тя и оправи ръкава й.

— Извинявай, скъпа. Забравих — извини се Джейн.

Дейзи погледна към лейди Биатрис.

— Аз съм виновна. Нямах време да го довърша.

— Е, щом си ушила всички тези дрехи, скъпа моя, мога да кажа само едно: ти наистина имаш талант. Имаш око за стил и за това кое отива на една жена. — Изгледа Дейзи с присвити очи. — Освен това, госпожице, имаш разрешението ми да риташ готвачката ми когато поискаш. Както и иконома, стига да имаш желание — завърши тя и й намигна.

Дейзи ахна и се усмихна свенливо.

— Ще ми ушиеш ли нещо хубаво? — Лейди Биатрис придърпа шала по-плътно около себе си, но не успя да скрие износената си мръсна нощница. — Отдавна не съм обличала нищо, което да е и наполовина толкова хубаво, колкото тези рокли.

— За мен ще бъде чест, Ваша светлост — каза Дейзи и огледа замислено възрастната дама. — Мисля, че нещо с малко розово ще ви стои добре.

— Според мен първо трябва да ви приготвим вана — обади се Аби.

— И да изчистим хубаво тази стая — добави Джейн. — За да ви е приятно да живеете в нея.

— А аз ще ви приготвя нещо вкусно — завърши Дамарис. — Какво ще кажете за рохки яйца с нарязан хляб с масло?

— Рохки яйца с нарязан хляб с масло? — повтори шепнешком възрастната дама. — Не съм ги опитвала от…

Тя млъкна и устните й затрепериха. Лицето й се сгърчи и тя започна да търка насълзените си очи.

— Пустият прах! Пак ми влезе в очите.

[1] Лондонският диалект — Бел.прев. ↑

[2] Chance (англ.) — шанс, случайност, сполука, възможност. — Бел.ред. ↑

Глава 6

Лакът и позлатата прикриват много петна.

Джейн Остин, „Менсфийлд Парк“

— О, Аби, разбирам какво имаш предвид! — възкликна Джейн, докато слизаха към преддверието. — Горката старица! Ужасно са я занемарили.

— Права си — тя вони! — съгласи се Дамарис. — Как са могли да я оставят да изпадне в такова състояние? Особено когато им плащат, за да се грижат за нея! Нищо чудно, че според теб са за бичуване.

— Заслужават си го, и още как! — измърмори Дейзи. — Знаете ли, макар че вони като най-окаяните просяци на кея, пак се вижда, че е истинска дама. Но тя дори ругае. Не съм си и помисляла, че благородна дама може да бъде… такава.

— Много е мила, нали? И забавна — каза Джейн и прегърна Аби. — О, беше права, че трябва да дойдем, Аби! Имам добро предчувствие.

— Надявам се, че в кухнята има яйца — каза Дамарис. — Ако няма, ще отида до пазара. Видяхте ли изражението й, когато й предложих варени яйца и хляб с масло? Ако онази жена се опита да ми попречи да вляза в кухнята…

— Не се притеснявай. Ще я уволня — отвърна Аби. — Лейди Биатрис ми позволи. Ще ги уволня всичките.

Никога не беше уволнявала никого и макар че в случая това бе повече от оправдано, не можеше да каже, че го очаква с нетърпение.

Но когато слязоха на долния етаж, нямаше и следа от прислужниците.

— Тръгнаха си — съобщи им Федърби. — Аз, ъъъ, намекнах, че скоро ще повикате властите, и… — Той махна с ръка към вратата. — Избягаха на мига. Надявам се, че нямате нищо против, госпожице Аби. Помислих си, че ще е най-добре да си тръгнат без разправии.

— Не, доволна съм. Признавам, че се притеснявах от нова битка. — Тя наклони глава и го погледна. — Джейн спомена, че и преди сте служили в голямо домакинство. Какво…

— Бях иконом на един джентълмен — отговори с достойнство Федърби. — Но се срамувам да призная, че загубих работата си заради пристрастяване към алкохолни напитки.

— Вече не пие — намеси се припряно Уилям. — Преди година и двамата се зарекохме да не слагаме и капка в уста. Оттогава не сме и близвали алкохол.

Аби пое дълбоко дъх. Щом имаше правото да уволнява прислужници, значи имаше и правото да ги наема.

— Господин Федърби, бихте ли обмислили…

— За мен ще бъде удоволствие — каза бързо той. — Стига Уилям да може да дойде с мен.

Аби се усмихна широко.

— Уилям е добре дошъл. Един едър, силен лакей е точно това, от което тази къща се нуждае.

— И армия от прислужници — обади се Джейн зад нея.

— Ще желаете ли да уредя наемането на прислуга, госпожице Аби?

Тя се поколеба. Много искаше да разполага с помощ при разчистването на тази мръсна стара къща, но…

— Дали ще можем да си го позволим, господин Федърби?

Той изсумтя.

— Тези прислужници не са страдали от недоимък, щом са се тъпчели с печено говеждо. И се обзалагам, че не са харчили от собствените си спестявания. Тук има пари, госпожице Аби, повярвайте ми. Може да не са много, но ще стигнат, за да наемем няколко момичета да почистят къщата. Според мен възрастната дама има някъде някой, който се грижи за сметките й. Някой е плащал на прислугата, а щом е можел да плаща на тях, значи ще може да плаща и на нас. И на още неколцина прислужници.

— Ами… Щом мислите така, би било чудесно. Можем да започнем веднага. Първо ще изкъпем лейди Биатрис…

— И ще почистим спалнята й — добави Дейзи.

— Да — съгласи се Джейн, — не можем да чакаме, докато наемем някого. Тя не бива да прекара още една нощ така. Ужасно е!

— Но преди да направим каквото и да било — каза Аби, — мина ми през ума, че след като е болна, преди да я преместим или да направим нещо друго, трябва да я прегледа лекар. Но как ще му платим?

— О, никой не очаква от аристократите да плащат веднага — поясни Федърби. — Изпращат им сметки. Ще ни поискат парите чак в края на месеца, ако не и по-късно. Веднага ще потърся лекар.

Но когато откриха предишния лекар на лейди Биатрис, високомерният му помощник им съобщи, че лекарят може да дойде най-рано на следващия ден. Или може би по-следващия. Все пак, надменно им съобщи той, това бил един от най-търсените лекари в кралството.

За щастие Федърби беше чувал за друг лекар — шотландец, който живееше недалеч; човек с превъзходна репутация, който ръководеше клиника за бедни.

Доктор Финдли дойде веднага и още щом зърна лейди Биатрис, заяви, че ще съобщи на властите за Аби и сестрите й. Но след като го увериха, че са възмутени от състоянието на възрастната дама не по-малко от него и са пристигнали в дома й едва днес, че виновните са избягали и отсега нататък те четирите ще осигурят на лейди Биатрис най-добрите грижи, той се успокои.

Докторът заяви, че лейди Биатрис е извънредно изтощена и омаломощена заради дългата и ненужна почивка на легло и лошото хранене. Каквато и болест да я бе повалила първоначално, от нея вече нямаше и следа, но както сподели доктор Финдли с Аби, според него Нейно благородие се е влошила впоследствие. Имаше нужда от възстановяване.

Той препоръча питателна храна, слънце, а колкото до това дали се нуждаела от тишина и почивка — глупости! Беше категоричен, че тя има нужда от толкова активност и вълнения, колкото може да понесе.

— Не е глупак като повечето шарлатани — отбеляза лейди Биатрис, когато лекарят си тръгна. Тя отпи от говеждия бульон, приготвен от Дамарис. — Никога не съм чувала лекар да предписва вълнения. Къде го намерихте?

— Федърби беше чувал за него — обясни Аби. — Това е новият ви иконом.

— Имам нов иконом? Много си бърза.

— Нали нямате нищо против? Искате ли първо да поговорите с него? — попита Аби. Чудеше се дали не е превишила правомощията си.

Лейди Биатрис уморено махна с ръка.

— Не, не, не се интересувам от икономи.

— Би трябвало да се интересувате — отвърна Аби. — Вижте в каква каша се оказахте заради лош иконом.

Лейди Биатрис изсумтя пренебрежително.

— Не съм го наела аз, а деловият ми представител Пъркинс.

— Значи най-накрая си спомнихте името му? Добре. Ще го намеря и ще му съобщя за смяната на персонала. Сега си изпийте чая. Ще ви изкъпем.

Възрастната дама въздъхна.

— Уморена съм.

— Знам — отговори тихо Аби и сложи длан върху нейната. — Днес се случиха много неща и сигурно сте изтощена. Но след една хубава гореща баня ще се почувствате много по-добре, обещавам ви.

Някой почука на вратата и Федърби влезе, понесъл голяма седяща вана. Следваше го Уилям с две големи ведра вода, от която се вдигаше пара.

Аби ги представи. Те оставиха товара си, поклониха се и зачакаха новата им работодателка да заговори. Изражението на Федърби беше сковано, а Уилям приличаше на голяма тревожна хрътка.

Въпреки заявеното си безразличие към икономите лейди Биатрис удостои двамата мъже с продължителен, спокоен оглед. Аби беше сигурна, че възрастната дама не е пропуснала нито една подробност: нито грижливо изгладения, но леко излъскан от носене костюм на Федърби, нито износените, но не и разнищени маншети. Нито овладяната тревога в стойката на двамата мъже. Аби се надяваше, че е забелязала безупречните ризи, чистите нокти и лъснатите обувки.

Тя и момичета не бяха единствените, които отчаяно се нуждаеха от втори шанс.

— Значи вие сте новият ми иконом, така ли? — попита най-сетне лейди Биатрис.

Федърби отново се поклони.

Последва продължително мълчание, после лейди Биатрис изсумтя.

— Е, добре, давайте. Предполагам, че това е ваната ми. Нали не искаме водата да изстине?

Уилям изпусна въздуха, който бе сдържал досега. По лицето на Федърби премина някакво чувство, но толкова бързо, че ако не очакваше да го види, Аби не би го забелязала. Той вдигна ваната, поколеба се и каза с тих, прочувствен глас:

— Благодаря ви, лейди Биатрис. Няма да съжалявате, обещавам ви.

Поставиха ваната в малкия будоар, в който се влизаше през спалнята на възрастната дама. Уилям забърза да донесе още гореща вода и се върна заедно с Дейзи, която носеше гъба и кърпи.

— Намерих този сапун и малко соли за вана. Много хубаво миришат — съобщи тя ведро на лейди Биатрис.

Аби я погледна изненадано. Нима Дейзи сама предлагаше да влезе в ролята на прислужница?

Дейзи навярно бе прочела мислите й.

— Реших, че може да ти потрябва помощ — обясни тя тихо. — Ще трябва да сме две, за да я сложим в таз вана. Мисля, че няма да може да върви сама, а? Освен туй — добави тя и намигна, — смятам, че съм виждала повече голи тела, отколкото ти — топли вечери.

Лейди Биатрис едва стоеше права. Беше прекарала прекалено дълго време на легло, така им каза лекарят, но физически на крайниците й им нямаше нищо. Момичетата се помъчиха да я задържат на крака, докато накрая Уилям каза:

— Моля, позволете ми. — Внимателно вдигна на ръце изненаданата възрастна дама и я занесе в будоара. Преди тя да каже нещо, той я постави грижливо на един стол и излезе.

— Докато вие се къпете, ние ще поразчистим тук, милейди, за да ви е приятно и удобно — каза Федърби и затвори вратата на будоара.

От другата страна почти незабавно се разнесе шум от тътрене и блъскане.

— Какво правят там? — измърмори възрастната дама.

— Просто разчистват — отвърна успокоително Аби, докато развързваше посивялата от мръсотия нощница — процедура, която очакваше с ужас. Трябваше да го направят, но… Добре че беше Дейзи, така делова и невъзмутима.

Те свалиха изцапаните дрехи на възрастната дама и внимателно я положиха в топлата вода. Тя приличаше на съсухрено оскубано пиле — толкова слаба и крехка, че Аби отново се ужаси.

— Това ще те накара да се почувстваш много добре — замърмори успокоително Дейзи, докато сапунисваше гъбата. — Аз ще те изтъркам добре от тази страна, а Аби ще ти измие гърба и ще ти сложи шампоан.

От спалнята се разнесе блъскане.

— Какво е това, по дяволите? Чистене ли? По-скоро ми прилича на препускащо стадо слонове! — каза раздразнено възрастната дама, но под внимателния натиск на Аби се облегна назад в горещата вода, затвори очи и се остави на грижите на двете момичета.

Аби се опита да разплете кичурите дълга стоманеносива коса. Беше ужасно сплъстена. Тя погледна смутено към Дейзи.

— Лейди Биатрис, мисля, че ще трябва да ви отрежем косата — каза Аби.

Възрастната дама рязко отвори очи.

— Да ми отрежете косата? През целия си живот не съм я рязала!

— Значи ти е време да опиташ нещо ново. — Дейзи беше потопила ръце до лактите във водата и миеше интимните части на възрастната дама, без окото й да трепне.

Аби се опита да смекчи удара.

— Сега късата коса е много модерна. И ще бъде много по-лесно да я поддържате.

— Повечето дами не могат да носят косата си къса — отсече Дейзи. — Късата коса отива само на жени с добра костна структура. — Тя огледа критично лицето на лейди Биатрис. — Ти имаш добра костна структура.

Възрастната дама я изгледа проницателно.

— Хич не се опитвай да ме ласкаеш, млада госпожице! Никога не вярвам на думата на хора, чиито ръце са върху интимните ми части. Просто правете каквото трябва.

Аби намери някакви ножици.

— Засега само ще я отрежа, а по-късно Джейн ще я подстриже както трябва. Много я бива в подстригването.

Ножиците защракаха. На пода започнаха да падат сплъстени туфи мокра сива коса. Лейди Биатрис ги загледа тъжно.

— Имах прекрасна коса. Медно кестенява, като есенни листа при изгрев-слънце. Като момиче това беше най-красивото у мен.

— Червена, тъй ли? Пак можеш да станеш червена, ако искаш — каза Дейзи, без да спира да търка енергично.

— Искаш да кажеш да я боя… Ох! Трябва ли да търкаш толкова силно, млада госпожице? Аз не съм кон, нали знаеш! Имаш предвид да си боядисам косата?

— Да я боядисаш ли? Не. Имам предвид да й върнеш естествения цвят.

Аби се усмихна на себе си. Дейзи май беше родена за търговка — полезно умение за една начинаеща модистка.

— Момичетата в… — подхвана Дейзи и погледна към Аби. — Някои от момичетата, които познавах, използваха едно нещо. Казват му къна — купува се от кейовете — и с него може да се боя… ъъъ, да се възвърнат естествените червени оттенъци на косата. Вони като подмишницата на някой моряк, но миризмата се изпарява, а цветът се получава много хубав и прави косата наистина мека и блестяща. Готово, милейди, вече свършихме. Само да те изплакнем, и ще си хубава и чиста и ще ухаеш като роза.

Двете помогнаха на възрастната дама да стане и Аби я поля с последната чиста вода. После я увиха с кърпи и я сложиха да седне на стола, докато я избършат и облекат в чиста нощница.

Аби среса мократа й коса, подсуши я с кърпа и я подстрига още малко, за да я изравни. После двете момичета изрязаха ноктите на лейди Биатрис.

— Имаш хубави крака — отбеляза Дейзи. — Повечето възрастни дами нямат такива. Трябва да си лакираш ноктите.

— За каква ме смяташ, за блудница ли? — измърмори лейди Биатрис.

Дейзи вдигна рамене.

— Кой ще ги види?

Лейди Биатрис изсумтя, но погледна критично надолу, като проследяваше действията на Дейзи.

Най-после свършиха.

— Ето. Сега не се ли чувствате по-добре? — попита Аби.

— Чувствам се уморена — измърмори намусено лейди Биатрис, но я потупа по ръката. — Вие сте добри момичета, и двете. Малко хора биха направили това за една непозната.

— Непозната ли? — попита Дейзи, която подреждаше кърпите. — Как тъй непозната? Аз съм докосвала интимните ти части, не помниш ли?

Лейди Биатрис първо се задави, а после се засмя и се смя, докато по бузите й потекоха сълзи.

— Ето това — изхриптя тя, когато най-накрая се успокои, — това ми подейства много добре. Сега обаче трябва да си легна.

С надеждата, че всичко е готово, Аби отвори вратата на будоара, надникна навън и махна на Уилям.

„Идеално“ — помисли си тя, когато огледа стаята.

Уилям влезе, взе внимателно лейди Биатрис на ръце и я отнесе до леглото й.

Новият й иконом бе отметнал завивките в очакване да я положат върху чаршафите и когато я настаниха удобно, двамата с Уилям отстъпиха назад. Лицето на Федърби бе безизразно, както подобаваше на един иконом, но Уилям се усмихваше широко. Джейн и Дамарис се въртяха наоколо с изпълнени с очакване усмивки. Дамарис държеше покрит поднос.

Възрастната дама се огледа и зяпна от изненада. Нейната спалня — нейният мрачен, мърляв затвор за последните кой знае колко месеца — беше преобразена.

Подът бе пометен и измит, мебелите лъщяха от восък, а леглото бе преместено по-близо до прозореца. Беше застлано с нови чаршафи, ярка алена кувертюра и… Тя побутна повърхността под себе си.

— Това нов дюшек ли е?

— Почти, милейди — отговори Федърби. — Намерихме го в една неизползвана стая за гости. Ще изгорим стария.

Лейди Биатрис кимна, прекалено уморена, за да проговори. На нощната й масичка имаше кана с вода, кристална чаша и синя китайска ваза с шибой и листа, донесени от избуялата градина. Стаята ухаеше на пчелен восък, чисто бельо и цветя.

Прашните стари пердета бяха заменени с временна завеса — голям розов плат, закован над прозореца. И навсякъде, из цялата стая — над камината, на тоалетката, на всяка свободна повърхност — имаше свещи, които прогонваха падащата нощ, пропъждаха мрачните мисли и къпеха стаята в меко златисто сияние.

Лицето на възрастната дама се сгърчи и очите й се наляха със сълзи. От устните й не можа да излезе нито дума. Тя успя само да протегне ръце към Аби, да стисне здраво пръстите й и да кимне на останалите в безмълвна благодарност.

Аби стисна ръцете й и каза тихо:

— Радвам се, че ви харесва.

Лейди Биатрис безпомощно кимна.

— А това е вечерята ви — каза Дамарис, приближи се, остави подноса и вдигна кърпата. — Рохки яйца и нарязан хляб с масло.

Три седмици по-късно…

Макс Девънам пристигна в Лондон на борда на „Момичето от Девън“ малко след зазоряване. Флин щеше да го последва след около месец с „Момичето от Дъблин“. Имаха правило: двама партньори никога да не пътуват с един и същи кораб, в случай на евентуално нещастие.

Макс си поръча солидна закуска в една гостилница край кейовете — яйца, хубав английски бекон, препечен хляб, мармалад и кафе — не толкова силно, както го предпочиташе, но все пак хубаво. Обичаше повечето чужди храни, но имаше нещо специално в това да се прибере у дома и да го посрещне чиния цвърчащ английски бекон. Никоя друга закуска не можеше да се мери с това.

Все още беше рано за посещение при леля му, но не изпитваше никакви скрупули да посети Пъркинс, деловия представител, когото бе натоварил с отговорността за финансите й. Жилището на Пъркинс се намираше над кабинета му, а самият той, облечен с крещящ халат, тъкмо закусваше. При появата на Макс очите му едва не изскочиха.

Макс не познаваше този Пъркинс. В миналото винаги си беше имал работа с Пъркинс-старши, който, както разбра сега, бе починал преди пет години.

Макс изказа съболезнованията си, но преди да повдигне въпроса за леля си, от устата на Пъркинс се изля порой обвинения към някаква жена, която очевидно бе успяла с измама да се настани в дома на лейди Биатрис и да поеме контрола над всичко.

Да се възползва от нея, точно както пишеше в писмото.

— Казвате, че е уволнила целия персонал?

— До последния човек, милорд, като се започне от иконома. Пратила ги да си съберат багажа.

— Жена, която не сте виждали никога преди?

— Да, милорд.

— Без дори да се посъветва с вас?

— Тя, ъъъ, разговаря с мен за това. Но след свършен факт. Вече беше уволнила персонала. — Пъркинс настръхна от възмущение. — И когато изразих съмнения доколко е било уместно от нейна страна, тя изказа доста, ъъъ, силно мнение за качествата на персонала, който бях наел, а, уверявам ви, милорд, всички имаха отлични препоръки.

— Проглушила ви е ушите, така ли? Доколкото разбирам, става дума за същинска харпия — каза Макс с безразличен тон. Този Пъркинс не беше и наполовина мъж колкото баща си. Старият Пъркинс никога не би оставил една жена да го надвие.

— Наистина, милорд, прав сте. Никоя жена не ми е говорила по този начин. Съобщи ми най-безочливо, че е наела съвсем нова прислуга…

Макс вдигна вежди.

— За своя сметка?

Пъркинс потръпна извинително.

— Не, дойде, за да се увери, че ще получават заплати от същия източник, както предишната прислуга — от издръжката на лейди Биатрис. Освен това уговори заплата за себе си и за сестрите си.

— О, така ли? За каква сума говорим?

Пъркинс спомена цифра, която накара Макс да присвие очи.

— Това ли е всичко?

Сумата беше съвсем скромна. Той очакваше три или дори четири пъти по-голяма.

— Каква е целта й?

— Не мога да кажа, милорд — отговори Пъркинс и погледна с копнеж към чинията с изстиващи яйца.

Макс забеляза погледа му. Искаше да завре тлъстото му лице в проклетите яйца.

— И твърди, че е някаква роднина на леля ми?

— Племенница на лейди Биатрис, да.

Макс изсумтя.

— Леля ми няма никакви племенници. Аз съм единственият й роднина.

— Знам, сър.

Угодничеството му накара Макс да стисне зъби.

— И все пак не сте направили нищо, за да попречите на тази измамница да поеме контрола в дома на леля ми, да уволни прислугата й и да ги замени с Бог знае какви хора?

Пъркинс преглътна.

— Тя имаше бележка от лейди Биатрис.

— Покажете ми тази бележка.

Пъркинс забързано излезе от стаята и след миг се върна с бележката. Макс я прочете. Не беше като другите писма — онези, прекалено учтивите. Почеркът наистина приличаше на този на леля му, макар и малко разкривен и несигурен. Макс не помнеше леля му някога да е била несигурна за каквото и да било.

— Вие уверихте ли се от леля ми, че наистина е написала тази бележка? И че всичко с нея е наред? — В гласа му имаше стоманена нотка.

Пъркинс заразмества приборите си.

— Признавам, че когато преди три седмици отидох там, не успях да вляза в къщата. Този… този така наречен иконом, когото тя назначи, прояви наглостта да ми каже, че лейди Биатрис била неразположена и не приемала посетители. До него стоеше един лакей — същински Голиат. Е, разбира се, аз нямах намерение да започвам вулгарна караница на прага на Нейно благородие…

— И това е било кога? Преди три седмици? И оттогава не сте се отбивали, така ли? — попита студено Макс.

Пъркинс се размърда и замърмори някакво немощно извинение.

Макс го прекъсна:

— Значи сте оставили моята възрастна и може би болна леля в ръцете на жена, за която сте сигурен, че е лъжкиня, и наетите от нея помощници?

Пъркинс се размърда смутено.

— Ами, какво можех да направя? Нямам правомо…

— Правомощия ли? По дяволите, в мое отсъствие разполагате с пълни правомощия над персонала в Девънам Хаус!

Макс стовари юмрук на масата, при което съдовете — и Пъркинс — подскочиха.

— Според споразумението, което сключих с тази фирма, баща ви трябваше да съдейства на леля ми по всички финансови и други въпроси, включително надзираването на домакинските въпроси от нейно име. А след неговата смърт тази отговорност премина към вас. Как, по дяволите, сте допуснали някаква измамница да влезе и да поеме управлението на делата на леля ми?

— Тя е жена с много мъчен характер — измърмори Пъркинс и вдигна безпомощно рамене.

На Макс му се прииска отново да удари с юмрук по масата.

— Да, сигурен съм!

Този човек беше абсолютен глупак. Тепърва щеше да се разбере дали е мошеник.

— Донесете ми счетоводните книги.

Пъркинс го изгледа с ужас.

— Но, милорд, те ще ми трябват…

— Отсега нататък няма — отвърна рязко Макс. — От този момент прекратявам договора си с вашата фирма. Ще изпратя човек да уреди подробностите. След като прегледам най-подробно книгите.

Пъркинс задърдори молби и извинения; без да им обръща внимание, Макс излезе от къщата и спря една карета. Остави счетоводните книги в лондонската кантора на „Флин и съдружници“ с бележка до местния ръководител, Бартлет, че ще се върне по-късно.

Намерението да изчака по-приличен час се разби на пух и прах. Щеше да отиде при леля си веднага. Както и при така наречената й племенница.

Жена с мъчен характер наистина!

Макс знаеше как да се оправя с жените, били те с мъчен характер или сговорчиви. Твърда ръка, само това им трябваше и нищо повече.

* * *

Аби тъкмо бе излязла от стаята на лейди Биатрис и слизаше по стълбището, когато чу как звънецът на входната врата отеква в преддверието. Посетител? Толкова рано?

Федърби отвори.

Един дълбок глас каза:

— Искам да видя лейди Биатрис Девънам.

Аби надникна над ръба на балкона, но различи единствено висока тъмна сянка на вратата.

Федърби каза нещо, навярно отказ, защото часът беше наистина абсурдно ранен за сутрешно посещение, но посетителят отвърна троснато:

— Не, не желая да се върна в по-удобен час, да го вземат дяволите!

Последва шум от боричкане. Аби взе тичешком последните няколко стъпала и когато стигна долу, видя как Федърби падна на пода, а един висок тъмнокос непознат мина покрай него и влезе в къщата. Преди да се е съвзела, той прекоси преддверието и хукна по стълбите към нея, вземайки стъпалата по две с дългите си силни крака.

— Спрете! — извика Аби и разпери ръце, за да му препречи пътя. — Не можете да се качите!

Очакваше да я блъсне грубо настрана, както бе изблъскал Федърби, но за нейно удивление той спря.

Тя видя пред себе си сурова изваяна челюст, остър нос и решителни, здраво стиснати устни. И беше висок — дори застанал три стъпала по-надолу, пак беше по-висок от нея. Сърцето й биеше лудо. Що за мъж би нахлул толкова безцеремонно в дома на една дама? По това време?

Беше облечен обикновено — с широк тъмносин жакет, бяла риза, светло бежови панталони и високи черни ботуши. Шалчето му бе небрежно завързано на силна загоряла шия. Въпреки почти цивилизованото си облекло приличаше на някакъв… на някакъв разбойник! Челюстта му беше покрита с тъмна набола брада, гъстата му тъмна коса бе старомодно дълга и нехайно прихваната с кожена лента. На загорялото му лице блестяха ясни сиви очи.

Мургав викинг — положително никой англичанин не можеше да има такава мургава кожа, потъмняла от годините под слънцето на далечни земи кожа.

— Кой ще ме спре? — попита той и се качи едно стъпало по-нагоре.

Аби не помръдна.

— Аз.

Ъгълът на високите му, леко викингски скули се подчертаваше от тънък белег на лявата буза, който блестеше на фона на загара му. Погледът му се плъзна по Аби — лениво мъжко проучване, което проникна под кожата й като огън, макар че тази сутрин носеше една от дебелите си сиви рокли на гувернантка.

По гръбнака й пробяга тръпка.

Той приличаше на мъж, който знае точно кой е, знае какво иска и го взема, без да се извинява.

— Наистина ли? Вие?

Изглеждаше развеселен. Изкачи още едно стъпало. Една стъпка по-близо. Една стъпка по-висок.

— Д-да. Аз.

Сега ги разделяше само едно стъпало. Аби се стегна. Цялата трепереше, но нямаше да му позволи да разбере колко страховит й се струва. Нямаше да отстъпи. Лейди Биатрис разчиташе на нея. Уилям скоро щеше да дойде — Федърби със сигурност бе отишъл да го доведе.

Стори й се, че в сивите очи се спотайва усмивка, сякаш бе развеселен, че според нея е способна да го спре. В погледа му имаше и неприкрито мъжко предизвикателство.

Още едно стъпало. Вече почти се докосваха.

Аби инстинктивно сложи ръце на широките му гърди и се опита да го отблъсне. Дланите й пареха. Под фината ленена риза тялото му беше топло, кораво и могъщо.

Погледът му стана още по-развеселен. Чиста мъжка арогантност — той просто не я смяташе за никаква заплаха. Беше толкова близо, че тя можеше да види всяко косъмче на наболата му брада. Миришеше на море, на нещо мрачно и мъжествено.

Бутна го. Той не помръдна.

— Кой сте вие? — попита Аби. Нямаше никаква представа. Какво можеше да иска такъв опасен на вид — и на дело — бандит от лейди Биатрис?

— Вие коя сте?

Гласът му беше дълбок и изпълнен с тлееща заплаха. През тялото й премина тръпка.

Контактът помежду им бе твърде смущаващ. Аби направи крачка назад, за да го прекъсне. Приготви се за отбрана и попита властно:

— Как смеете да нахлувате в дома ми като…

— Вашият дом? — Сивите очи станаха по-сурови. — Мислех, че тази къща принадлежи на лейди Биатрис Девънам.

Той направи още една крачка. Аби се чувстваше така, сякаш я дебнеше голяма черна пантера.

Все пак не отстъпи.

— Говоря от името на лейди Биатрис. Какво искате от нея?

Кой можеше да е той?

— Това си е моя работа.

Сивите му очи се присвиха и се превърнаха в тънки ивици лед на загорялото му лице. Еднакви ивици. Блеснали заплашително.

Аби вдигна брадичка.

— Не. Моя работа е.

Викинг или не, нямаше да допусне да я сплаши.

— Махнете… се… от… пътя… ми… госпожо.

Всяка дума сякаш излизаше от устата на разярен англичанин. Викингът се владееше, макар и с усилие… засега.

Той понечи да мине покрай нея и да продължи нагоре по стълбището, но Аби отново застана пред него и го блъсна силно в гърдите, за да му попречи.

— Казах да спрете!

Сивите му очи се взираха в нея, изпълнени със затаен гняв. Черните му вежди се смръщиха.

— Настоявам да разбера… ох! За кого се мислите…

Силни ръце я сграбчиха през кръста. В същия миг Уилям и Федърби излязоха от помещенията на прислугата.

— Уилям! Помощ! — изпищя тя и чу как той затрополи по стълбите.

Викингът я стисна още по-силно. Без предупреждение я вдигна така, сякаш бе лека като перце, обърна се и я тикна в ръцете на приближаващия се Уилям.

Уилям я хвана, залитна и слезе заднишком няколко стъпала, за да си възвърне равновесието. На Аби й трябваха няколко секунди, за да се освободи от ръцете му, а през това време непознатият вече се бе изкачил до края на стълбището и крачеше по коридора към спалнята на лейди Биатрис.

Аби хукна след него.

Настигна го точно когато той отвори със замах вратата, влезе и се закова на място.

Джейн и Дамарис скочиха на крака и застанаха от двете страни на леглото на лейди Биатрис. Дейзи, която лакираше ноктите на краката на възрастната дама, замръзна и зяпна непознатия с отворена уста.

Аби влезе в стаята и застана между него и лейди Биатрис. После каза през рамо:

— Съжалявам, лейди Биатрис, не знам кой… Той просто нахлу в…

Уилям стигна до вратата, следван от задъхания Федърби.

— Макс! Милото ми момче!

Засияла, лейди Биатрис протегна ръце към викинга точно когато Уилям и Федърби посягаха да го сграбчат.

— Най-после си дойде!

Уилям и Федърби замръзнаха.

— Макс? — възкликна Аби и премести поглед от лейди Биатрис към викинга. — Макс, вашият племенник?

Тя погледна към акварела. Нима чувствителното момче се бе превърнало в този едър, брутален викинг?

Без да й обръща внимание, викингът се наведе, хвана ръцете на лейди Биатрис и нежно я целуна по бузата.

— Лельо Биа. Как си, скъпа?

Гласът му беше тих, пропит с грубовата привързаност. Аби почувства как в гърлото й засяда буца. Начинът, по който говореше на леля си, бе затрогващ. В същото време й се искаше да грабне някоя ваза и да я разбие в главата му, задето я уплаши така.

Лейди Биатрис го потупа по брадичката.

— Скъпо момче, да не си си забравил бръснача в Индия?

Думите й бяха наполовина ласка, наполовина укор.

Той се изправи и я удостои с несиметрична усмивка — странно привлекателно проблясване на бели зъби на загорялото лице. После каза без следа от извинение:

— Корабът ми току-що пусна котва и нямах търпение да те видя.

— За бога, защо просто не казахте, че сте племенникът на лейди Биатрис? — попита Аби.

Той се обърна и я изгледа сурово. Всякакъв чар бе изчезнал от лицето му.

— За вас съм лорд Девънам. А сега ни оставете. Искам да говоря с леля си… насаме.

— Но, Макс, скъпи, ти не си се запознал с тези прекрасни момичета. Това е…

— По-късно, лельо Биа — прекъсна я той рязко.

— Нима си забравил не само бръснача си, но и маниерите, скъпи? — попита лейди Биатрис.

— Със сигурност. Нахлу като някакъв… като някакъв викинг и ни уплаши всичките! — обади се Аби и се обърна към лорд Девънам: — Горкият Федърби откъде да знае кой сте, когато дори не си казахте името? И наистина ли трябваше да го блъскате на пода?

— Той се спъна — отговори викингът, без дори да се престори, че съжалява.

— Един джентълмен щеше да му даде визитната си картичка и да изчака — не му остана длъжна Аби.

Една тъмна извита вежда се повдигна саркастично насреща й.

— Вие май имате богат опит с джентълмените, а?

Аби му се усмихна с оголени зъби.

— Не толкова богат, колкото бих искала.

Докато той осмисляше значението на тези думи, тя сладко добави:

— А засега в Лондон нямам никакъв.

— Кавгаджийка! — измърмори Макс под нос.

Леля Биатрис с интерес следеше разговора им.

— Стига, стига, деца! Дръжте се възпитано! Макс, Аби е права — наистина трябваше да дадеш картичката си на скъпия Федърби.

Макс можеше да се закълне, че икономът не е помръднал и мускул, но все пак успя да създаде у него впечатлението за поглед, изпълнен с дълбоко неодобрение. И леко самодоволство.

Непочтителност! Прислужниците на леля му също имаха нужда от твърда ръка.

Лейди Биатрис щракна с пръсти.

— Макс, чуй ме! Искам да те запозная с тези чаровни момичета. Това е госпожица Абигейл Чанс…

Макс знаеше коя е тя, с тези големи невинни очи и дръзката хубава уста. Жената, която се бе възползвала от леля му. Беше по-млада, отколкото очакваше от описанието на Пъркинс. И по-хубава. Но харпиите се срещаха в какви ли не разновидности. Стройна като върба, но упорита, ако се съдеше по издадената брадичка. Е, това вече го беше разбрал — от сблъсъка им на стълбището. Как само му се противопостави! Отначало остана развеселен, дори очарован. Докато не осъзна коя е. В тази бозава рокля я беше взел за прислужница или компаньонка, а не за коварната малка измамница, каквато знаеше, че е.

— Госпожице Чанс — каза Макс и я удостои с рязък поклон. Искаше да я удуши. И ако се съдеше по предизвикателството, блеснало в тези сиво-зелени очи, когато срещнаха неговите, тя напълно го осъзнаваше.

Един поглед към леля Биа му показа, че въпреки привидния лукс в спалнята тя е страдала много. И то не за кратко време. Беше смайващо състарена. Лицето й бе слабо, измъчено и носеше следи от мъките и недохранването, каквито беше виждал и преди у просяците в Азия. Просяците в Азия! Неговата великолепна, арогантна, скъпа леля! Беше се превърнала в сянка на предишното си аз.

И тази хубава, спокойна млада жена с гладка бяла кожа и ясни сиво-зелени очи беше причината за това. Госпожица Чанс? По-скоро Малшанс.

Тя му направи реверанс — упражнение по непочтителност и безразличие.

— Сестра й — госпожица Джейн Чанс.

Едно момиче, едва излязло от класната стая — красива блондинка, която се изчерви и се усмихна, докато правеше реверанс и го питаше как е. Макс й отвърна с кратък поклон. Не се интересуваше от ученички.

— Госпожица Дамарис Чанс — още една сестра.

Макс се поклони. Госпожица Дамарис направи реверанс и измърмори някакъв поздрав, но не го погледна в очите. Овално лице, тъмни очи и дълга черна коса. Потайно изражение. Сестра на синеоката блондинка? Едва ли.

— И госпожица Дейзи Чанс.

Дребничкото момиче, което лакираше ноктите на леля му в златисто. Имаше ъгловато сърцевидно лице и бледата кожа на човек, който никога не е дишал въздуха на село.

Тя направи непохватен реверанс и каза с отчетлив кокни акцент:

— Радвам се да се запознаем, милорд.

Макс не си направи труда да прикрие скептичността си. Мисълта, че това момиче е сестра на останалите, бе абсурдна. Те поне говореха като дами, макар да бяха скрити харпии. Той вдигна вежда.

— Сестра?

— Незаконородена — погледна го лукаво Дейзи, сякаш го предизвикваше да оспори твърдението й.

Малшанс я прегърна през раменете.

— Въпреки това ни е сестра.

Блондинката и брюнетката също пристъпиха напред и го изгледаха сърдито. Обединен фронт.

— Моите племенници, Макс — каза леля Биатрис с усмивка, която много приличаше на изражението на дребното момиче с кокни акцент и също бе изпълнена с предизвикателство.

Но защо?

— По дяволите, лельо Биа…

— По-късно, Макс — отвърна тя с безгрижен тон. — Благодаря ви, момичета. С племенника ми имаме много да си говорим. Федърби, може би е добре да ни поднесеш чай след половин час.

Макс скръсти ръце на гърдите си и изчака, докато момичетата приключиха със суетенето около прибирането на разни неща — цялото легло бе покрито със списания и късчета дантели, кожи и платове, — като го наблюдаваха скришом изпод мигли.

Малшанс не му отправяше тайни погледи. Срещна очите му с нагла самоувереност. Ни лук яла, ни лук мирисала.

Макс се зарече да я изхвърли от къщата до края на деня.

Тя подаде на иконома подноса, който лежеше на коленете на леля му с остатъците от закуската й: сладкиши и горещ шоколад. Обичайната й закуска. Поне това не се беше променило, колкото и малка утеха да представляваше тази мисъл.

Изпита вина. Леля Биа изглеждаше толкова стара и уморена. Защо не се бе вслушал по-рано в тревожното си предчувствие?

Икономът подаде подноса на лакея, който не приличаше на лакеите, които Макс бе виждал досега. Повече приличаше на застаряващ боксьор, при това не от най-успелите, ако се съдеше по пораженията по лицето му. От онези хулигани, които човек не би искал да срещне в някоя тъмна уличка. А сега работеше като лакей на една дама — на леля му — благодарение на Малшанс.

Каква разнородна групичка! С какво държаха леля му?

Той отново погледна към Малшанс. Сега нямаше и следа от малката кавгаджийка, която се бе изправила срещу него на стълбището. С леля му цялата се разтапяше — само красиви думи от мека, красива уста. Благи маниери на истинска дама, прикриващи безмилостно сърце.

Ако вече не знаеше, че има пред себе си жена, готова да се възползва от една възрастна, слаба и безпомощна дама…

Защо, по дяволите, леля му твърдеше, че са й племенници? За изнудване ли ставаше дума? Или за заплаха?

Жените все още се суетяха и подреждаха платовете, явно с цел да го вбесят.

— Стига толкова! — изръмжа Макс. — Ще ги вземете по-късно.

Той се приближи до леглото на леля си и понечи да седне.

Пет жени и един иконом нададоха вик.

— Какво, по…

Лейди Биатрис грабна едно мъничко бяло котенце от мястото, на което Макс се канеше да седне, и го притисна към гърдите си.

— Макс, можеше да го убиеш!

— Откъде да знам, че си започнала да гледаш котки? Реших, че е парче кожа.

— Тя е… част от котенце. Това е Снежинко, а ей там е братчето му, Мармадюк.

Изпод едно списание се измъкна пъстро коте, погледна Макс и се прозя широко.

— Кажи „здравей“, Макс.

Макс впери поглед в нея. Нямаше намерение да говори на едно коте пред група кикотещи се момичета. Не че се кикотеха, но по израженията им личеше, че всеки момент ще започнат. Той посегна и потупа топчицата бяла козина. Отнякъде се изстреля един черен снаряд и се вкопчи в ръкава му. Стискаше решително и ръмжеше.

— Какво, по… — започна Макс и откъсна нападателчето от ръкава си. Черно като въглен, малкото пухкаво същество се намести на дланта му и на свой ред го погледна, невъзмутимо, след което заби остри като иглички зъби в палеца му.

— Ох!

— Това е Макс — представи го леля му и за негова изненада добави: — Стига, Макс! Това е много лош навик!

Макс я погледна и се намръщи.

— Моля?

Малшанс, потискайки — не особено успешно — усмивката си, се приближи и взе котенцето от ръката му.

— Да, Макс — заяви твърдо тя на животинчето, като го гледаше в очите. — Много лош навик.

Котенцето я побутна няколко пъти с лапичка по носа.

— Кръстила си това коте Макс? — попита Макс невярващо.

— Да — потвърди леля му и се усмихна.

— Защо? — попита той и погледна проскубаното котенце, сгушено до меката гръд на една измамница. Беше още много малко и не разбираше колко опасно е това.

— Защото е смело, дръзко и красиво, разбира се — обясни леля му.

— Защото вечно търси приключения и никога не е там, където трябва да бъде — отговори госпожица Абигейл Чанс заедно с нея. И то с многозначителен поглед, проклета да е тази нейна наглост! Какво знаеше тя за неговите дела?

Тя притисна малкото черно котенце до гърдите си и го погали зад ушите. Котенцето Макс измърка блажено, като ръждясала кафемелачка.

Мъжът Макс я изгледа свирепо.

Глава 7

Гневът кара човек да оглупее.

Джейн Остин, „Гордост и предразсъдъци“

— Значи това е „скъпият Макс“ на лейди Биатрис — каза Джейн, докато слизаха по стълбите. — Така, както говореше за него, си представях съвсем различен човек. Не е ли плашещо мрачен? И изглежда доста груб.

— Освен това не му е приятно, че сме тук. Изобщо. Не му харесва и че лейди Биа ни нарича свои племенници — добави Дейзи и погледна към Аби. — Той ще ни създаде проблеми, Аби.

— О, мисля, че просто се притесняваше за леля си — каза Джейн.

Аби кимна. Той беше нахлул в къщата така, сякаш идваше да спаси леля си от убийци. А после не спря да я гледа с неприкрита враждебност. Обвиняваше нея за състоянието на леля си.

Само че беше закъснял. Нямаше го от години, а сега идваше да мята страшни погледи и безмълвни заплахи?

Дамарис се обади:

— Той е много привлекателен, не мислиш ли, Аби?

— Привлекателен ли? — разсмя се Джейн. — Как можа да го кажеш? Не видя ли дългата му коса? Дори не си е направил труда да се обръсне! И освен че е удивително мрачен, е и доста стар!

— Стар? — обърна се Аби към нея. — Не ставай смешна! Едва на трийсет е.

Джейн сви рамене.

— На мен трийсет ми изглежда стар.

За момиче, което още нямаше осемнайсет, сигурно беше така. Виж, за жена на двайсет и четири… Освен това тя нямаше нищо против дългата коса и мъжествената челюст с набола брада. Съвсем нищо… А и не можеше да не оцени мъж с широки рамене и дълги силни бедра…

Не че мислеше за Макс Девънам по този начин.

— Той не можеше да откъсне очи от Аби — промълви Дамарис.

— Само защото искаше да ме убие — отговори сухо Аби. Онзи миг на стълбите, в който леката развеселеност в очите му се стопи и на нейно място се появи студена враждебност, още я караше да потръпва. Какво му беше казала? Че говори от името на лейди Биатрис? Това ли го вбеси?

Джейн се изсмя стреснато.

— Сигурно грешиш, Аби! Защо, за бога, ще иска да ти навреди?

— Не знам — отговори Аби. — Но от начина, по който нахлу в къщата, подозирам, че смята, че искаме да навредим на леля му. Че представляваме опасност за нея.

Беше се държал като ръмжащо куче пазач.

— Е, вече сигурно е разбрал, че това са глупости. Така че когато го видим отново, сигурно ще се държи очарователно, като „милия Макс“, за когото говори лейди Биатрис — предположи Джейн.

— Може би — съгласи се Аби. Но не би се обзаложила.

* * *

— Кои са те, по дяволите? — попита Макс, когато вратата най-после се затвори.

— Казах ти. Те са ми племенници.

— Глупости! Ти нямаш племенници. Кои са всъщност?

Тя вдигна рамене по начина, който Макс помнеше от едно време.

— Щом казвам, че са ми племенници, значи са ми племенници.

— Забравяш с кого говориш, лельо Биа. Готов съм да се закълна, че тези момичета нямат роднинска връзка дори помежду си, камо ли с теб.

Тя му се усмихна сърдечно.

— Милото ми момче, така се радвам, че се върна! А сега ми разкажи какво си правил. Какво те доведе обратно в Англия след толкова време? Да не се каниш да се ожениш за някое симпатично момиче и да ме направиш пралеля?

— Не сменяй темата.

Тя го перна по ръката.

— Не се дръж ужасно, Макс! Казах ти, че са ми племенници, и това е единственото, което трябва да знаеш. Тук са като мои гостенки.

— Гостенките не вземат пари от домакините си.

Тя изсумтя подразнено.

— Предполагам, че ти го е казал онзи проклет хлапак Пъркинс.

— Негово задължение е да ме информира.

Тя пак изсумтя.

— Той е една мързелива малка мижитурка.

— Знам. Уволних го. — И той вдигна ръка, за да спре възраженията, които потекоха от устата й. — Знам, знам, пак си позволявам прекалено много.

Леля му направи физиономия.

— Сякаш те е грижа!

Той се усмихна.

— Права си. С готовност те оставих в ръцете на Пъркинс-старши, но синът му е друго нещо. Взех счетоводните книги и ги предадох на моя собствен представител, Бартлет. Знам, че Бартлет ще се грижи чудесно за теб.

— Погрижи се да плаща хубава издръжка на Аби и сестрите й.

Макс помълча, после попита:

— Тя изнудва ли те? — Не можеше да си представи какво може да е направила леля му, за да я изнудват, но всеки си имаше тайни.

Лейди Биатрис избухна в смях.

— Не ставай глупав! Разбира се, че не!

— Тогава защо й плащаш?

— Защото няма пукната пара. Нито тя, нито другите.

— Това не е основание. Лондон е пълен с просяци, но ти не ги прибираш у дома си.

— Представа нямаш какво направиха те за мен, Макс, никаква представа. Малкото, което приемат в замяна, е нищо в сравнение с това, което им дължа. О, престани да ме гледаш така! Не съм започнала да се превръщам в оглупяла старица, ако това си мислиш. Но отношенията ми с Аби и сестрите й са си наша работа, не твоя.

— Те не са тези, за които се представят, лельо Биа.

— Знам, но момичетата имат право да запазят тайните си. Знам кои са и щом аз не се тревожа, няма причина и ти да се притесняваш.

Макс не отговори. Само я гледаше и чакаше. И продължи да чака. Без да откъсва поглед от нея. Този номер го научи в училище и го усъвършенства в чужбина. Той рядко го подвеждаше. Под хладния му нетрепващ поглед повечето хора в крайна сметка започваха да говорят.

Тя изсумтя от раздразнение.

— О, за бога! Добре де… не исках да ти казвам, защото е ужасно срамно, но позволих на глутница безполезни, мързеливи слуги да ме надвият — призна тя и подразнено махна с ръка. — Не е нужно да знаеш подробностите, но именно госпожица Аби и сестрите й ми помогнаха да се измъкна от тази ситуация. И не, не ме гледай така, защото няма да обясня докъде бях паднала. Достатъчно е да кажа — и изобщо не преувеличавам, — че тези момичета ме спасиха, спасиха ми живота. И ако ми е приятно да им отпусна малка издръжка… всъщност ще ми стане много по-приятно, ако Аби приеме по-голяма сума, но тя не иска, а е упорита почти колкото теб, Макс, затова не си мисли, че не съм опитала.

Макс си помисли друго: госпожица Чанс бе дори по-лукава, отколкото бе предполагал. О, направо можеше да я види как възразява срещу предложението за издръжка и същевременно подхранва благодарността на леля му, но не виждаше смисъл да се опитва да убеди леля Биа.

Щеше да говори лично с нея. Беше напълно способен да се справи с жена като госпожица Абигейл Чанс.

— Тя заяви, че говори от твое име! Пусто да остане! През целия ми живот никой, дори чичо, Бог да го прости, не е говорил от твое име.

Вбесяваше се, като гледаше енергичната опака леля, която помнеше, преобразена в тази… тази безпомощна, благодарна жертва.

Тя вдигна рамене.

— Бях болна, Макс. Нещата се променят, когато човек се разболее. Гледната му точка за живота се променя.

— Виждам, че не си била добре, лельо Биа. Вече възстанови ли се?

Той нежно стисна малките й ръце. Проклятие, беше толкова крехка! Заля го чувство на вина.

— Със сигурност съм по-добре, отколкото преди. Болестта, която ме повали, е отминала, според лекаря. Но вече не мога да ходя, Макс.

— Какво?

Погледът му се стрелна към очертанията на краката й под одеялото.

— Какво имаш предвид, как така не можеш да ходиш? Злополука ли си претърпяла? Да не си си счупила…

— Не, не, нищо подобно. Просто бях болна и прекарах в леглото толкова дълго време… Стига, стига, не ме гледай така, мило мое момче. Не си виновен ти. Сега бавно си възвръщам силата и момичетата ми помагат. Карат ме да се раздвижвам по няколко пъти на ден, следват стриктно инструкциите на лекаря. Да ги вземат дяволите, никак не е приятно! А когато трябва да отида някъде, Уилям ме носи.

Ненадейно причината за присъствието на якия лакей с вид на разбойник му се стори не толкова зловеща.

Макс бавно попита:

— Защо не ми съобщи за това?

Тя го изгледа озадачено.

— Че съм болна ли? Писах ти.

Той поклати глава.

— Не съм получавал писмо от теб почти цяла година — не и директно от теб, само писмата, които камериерката ти пишеше вместо теб, откакто ти си счупи китката. Само формални и учтиви празни думи. И в нито едно от тези писма не се споменаваше за болест, която те е приковала към леглото.

Леля му го погледна объркано.

— Не съм си чупила китката, нито съм я наранявала по някакъв начин. И никога не съм диктувала писма до теб. Пишех ги сама.

Тя изсумтя.

— Да позволя на прислужница да чете личната ми кореспонденция?

— Нима ми казваш, че си ми писала лично писма? И те не са били изпратени?

Тя направи безпомощен жест.

— Не знам какво се е случило, но и аз не съм получавала писма от теб от цяла вечност. Знам, разбира се, че корабите потъват и пощата невинаги пристига…

— Пишех ти всеки месец, както в училище.

Това беше навик, поддържан цял живот. Макс замислено продължи:

— Значи някой си е присвоявал писмата ни. Трябваше да се досетя. Писмата ти изобщо не бяха в твой стил, но мина известно време, преди наистина да започна да се тревожа. Едва когато получих това писмо, си дадох сметка, че нещо не е наред.

Той извади от джоба си повреденото от водата писмо и го показа на леля си.

Тя го разгледа внимателно през лорнета си.

— Виж ти! Това е почеркът на старата ми приятелка Клара Бедингтън. От години не съм я виждала. Винаги е обичала лилавото мастило. Тя е безкрайно мила, но вкусът й е ужасен. Харесва ми, че ти е писала.

Тя стисна лорнета, наклони писмото към светлината и присви очи.

— Не мога да го разчета. Какво пише?

Макс понечи да й обясни, че според писмото някой се възползва от нея — и че сега той знае кой е този някой — но размисли. Леля му проявяваше странно закрилническо отношение към тези момичета. Нямаше нужда да я дразни още повече. Щеше да стигне до дъното на тази история и да оправи нещата, без да я разстройва и замесва.

По дяволите, тя не можеше да ходи! Трябваше да се върне у дома много по-скоро. Отложи го заради… нямаше смисъл да продължава да мисли за това.

Но беше поставил собствената си свобода пред благото на леля си и нямаше да си прости, докато не оправи положението.

Той взе писмото обратно и го пъхна в джоба си.

— Подробностите нямат значение. Както видя, голяма част от написаното е размазано, но разбрах достатъчно, за да се притесня за теб. Затова дойдох.

— Много се радвам, че си дойде, мило мое момче — увери го тя и го потупа по ръката. — За щастие милата Аби пристигна преди теб и уреди всичко.

Да, сигурен беше! Нямаше нищо по-лесно от това да поемеш командването в дома на болна, самотна и прикована на легло възрастна дама.

— Е, как каза, че си се запознала с нея? — попита той с небрежен тон.

— Не съм ти казала — усмихна се леля му. — Една нощ тя просто влетя през прозореца като добра фея.

Очите й блестяха. Макс виждаше, че няма да разбере нищо от нея.

— О, не бъди толкова мрачен, мило момче! — засмя се тя и го потупа по ръката. — Дръж се като добър племенник и не го прави на въпрос. Всички си имаме своите малки тайни и няма за какво да се безпокоиш. Просто ми повярвай, че Аби и сестрите й са мили, добросърдечни момичета и не се занимавай повече.

Това не му харесваше, но знаеше, че няма смисъл да спори. Щеше да разбере истината за госпожица Аби и сестрите й по друг начин. А дотогава…

— Ще говоря с лекаря ти.

Тя махна с ръка — ръка без пръстени, както забеляза той.

— Няма нужда, милата Аби се занимава с всичко това.

— Все едно, като единствения ти роднина и глава на семейството…

Леля му се засмя.

— Като глава на семейството, така ли? Много рано изигра тази карта, милото ми момче. Тя не подейства нито за дядо ти, нито за чичо ти, затова представа нямам защо смяташ, че ще подейства за теб. Но давай, ако ще се почувстваш по-добре.

— Още днес ще посетя Бентинк.

Бентинк беше лекарят на леля му и в практиката му влизаха половината представители на висшето общество.

Тя изсумтя.

— Тая баба! Аби ми намери друг, много по-добър. Проявява повече здрав разум от всеки лекар, когото съм срещала. Предписа ми вълнения, можеш ли да си представиш?

Можеше. Очевидно ставаше дума за шарлатанин. Щеше да вземе адреса му от иконома. Нямаше нужда да замесва „милата Аби“.

— А какви са твоите планове, скъпо мое момче? На временно посещение ли си дошъл? Пак ли смяташ да преплаваш седемте морета, след като лично се увери, че съм в добри ръце, или реши най-накрая да се установиш?

— Завърнах се завинаги — осведоми я той. От време на време може би щеше да предприема по някое пътуване, по това вече нямаше да бъде центърът на живота му. А и тя не беше в добри ръце. Ни най-малко.

Леля му наклони глава.

— Ще се ожениш ли?

— Да.

Тя седна в леглото и очите й заблестяха.

— Ще устроим бал! Така ще имаш възможност да се запознаеш с всички млади дами и…

— Няма нужда — прекъсна я Макс. — Знаеш за коя ще се оженя.

Леля му издаде звук на отвращение.

— О, нали не продължаваш да настояваш да се ожениш за оная Парсли[1]?

— Парсло. Госпожица Хенриета Парсло, както добре знаеш.

— Дъщеря на обикновен гражданин! Мислех, че си надраснал тази глупост.

— Лельо Биа, знаеш, че дадох дума.

— Да, но оттогава минаха девет години! Не е възможно се още да важи? Ти беше осемнайсетгодишно момче. Дори не беше достатъчно възрастен, за да могат законно да те държат отговорен, ако я нарушиш.

— Законът няма нищо общо. Моята дума е моето задължение — напомни й той внимателно. — И нямам намерение да го нарушавам.

Тя се облегна на възглавниците си и изпуфтя раздразнено.

— Изобщо виждал ли си това момиче през последните девет години?

— Не.

— Писал ли си й? Разменяли ли сте си писма?

— От време на време.

— Откъде знаеш, че те чака? Девет години са дълго време за едно младо момиче.

— Чака ме.

Тя изсумтя пренебрежително.

— Иска титлата.

— Значи не мислиш, че самият аз си заслужавам да ме чака? — попита Макс невъзмутимо. Знаеше много добре какво мисли леля му.

Тя го изгледа сурово.

— Не и девет години. Не е разумно. А ако я обичаше, нямаше да се налага да те чака.

Тя му се закани с пръст.

— Ако аз обичах някой мъж, нямаше да му позволя да се развява по света девет години.

Макс не се съмняваше в това. Неговото положение обаче беше различно.

— Не съм се развявал — изтъкна той. — Бях зает да възстановявам семейното състояние.

Тя нетърпеливо махна с ръка.

— Въпросът е обичаш ли това момиче? Тя обича ли те?

— Ако не си я виждал от девет години, няма как да знаеш дали още искаш да се ожениш за нея.

Желанието нямаше нищо общо с цялата работа.

— Любовта не е единствената причина за брак.

— Искаш да кажеш, че се жениш за пари? — настоя тя. — Мислех, че си възстановил семейното състояние.

— Така е.

— Тогава, щом не е нито по любов, нито за пари, каква друга причина може да имаш да се ожениш за дъщерята на обикновен гражданин?

— Дадох думата си — отговори Макс и се изправи. — Сега трябва да уредя някои неща, но по-късно ще говорим пак.

Той целуна леля си по бузата и обеща да се отбие преди вечеря. Излезе замислен от стаята й.

Оказа се, че има да свърши повече неща, отколкото очакваше. Огледа набързо другите стаи на етажа на леля си и видя избелели тапети, износени и неподдържани килими, пукнатини в мазилката и разпростиращ се мухъл в един ъгъл, да не говорим за избелелите празни места по стените, като призраци на изчезналите картини.

Разбира се, наистина ценните картини бяха продадени още преди девет години. Макс обаче беше сигурен, че тогава къщата не бе така оголена.

Едва сега го виждаше. Когато пристигна, беше изцяло концентриран върху задачата да стигне до леля си, а докато беше в спалнята й, не забеляза никакви следи от занемареността, погълнала останалата част от къщата.

Осъзна, че състоянието на стаята е прикрито с пчелен восък, цветя и растения, разпръснати из нея, както и с платове, приковани към стената вместо картини.

Къщата имаше нужда от сериозна работа. Вбесяваше се при мисълта, че леля му живее тук, в нещо почти като кочина. Даде си сметка, че е трябвало да настоява за клауза за поддържане на къщата. Ако беше тук, щеше да… но нямаше смисъл да съжалява за миналото. Отдавна бе научил колко безполезно е това. Съжаленията само изцеждаха от човек силите, нужни му да гради бъдещето.

Е, добре, отговорността за къщата нямаше да остане задълго негова. Бе загрижен единствено за леля си и сега, след като се завърна, беше време за промяна. Всъщност то отдавна бе настъпило. Кварталът се променяше.

През шестнайсети век, когато неговият предшественик бе построил Девънам Хаус, „Странд“ беше изискана улица, изпълнена с дворци и богаташки къщи. Но сега, няколко века по-късно, повечето от тези стари дворци бяха съборени, за да построят на тяхно място нови сгради, а останалите бяха порутени, някои почти напълно.

Процесът бе започнал още преди заминаването му, но когато пристигна днес, той почти не видя добре облечени хора или елегантни карети. В замяна срещна доста представители на утайката на обществото.

Спалнята на леля Биа представляваше ярък, удобен, самодостатъчен свят, създаден специално за жена, прикована към леглото. Когато я зърна, му заприлича на индийска махарани — богато облечена, седнала сред купчина пищни възглавници, заобиколена от екзотични платове и хубави млади прислужници, в стая, пълна с цветя и един Бог знае още какво.

Не се съмняваше, че това е дело на госпожица Чанс, която искаше прикованата му на легло леля да се чувства удобно и да е покорна. Но това място вече не беше подходящо за леля Биа.

Повечето представители на висшето общество отдавна бяха преместили градските си резиденции в Мейфеър и други подобни места. След смъртта на чичо си и Макс искаше да премести леля си — когато беше на осемнайсет и се готвеше да напусне Англия. Но след като откри истината за състоянието, в което чичо му бе оставил нещата, не можеше и въпрос да става за смяна на къщата. Макс едва успя да осигури на леля си покрив над главата и издръжка, за да може да продължи да живее както досега.

Все още не бе платил цената на това споразумение.

Така и не допусна леля му да разбере каква каша е оставил чичо му, какви ужасни дългове. Смяташе, че постъпва правилно, като я оставя в дома, в който бе прекарала целия си брачен живот.

Оказа се, че я е оставил в ситуация, която само е засилила изолацията и самотата й. Уязвимостта й. Безпомощна пред властта на случайността. На госпожица Чанс. Малшанс.

Искаше да извие врата на госпожица Абигейл Чанс, задето се бе възползвала от една болна и зависима възрастна жена, обвързвайки я с веригите на благодарността и самотата, болестта и уязвимостта. Но щеше да разбере какво цели тя. Той беше съвсем различен от леля си.

Девет години плава из седемте морета, сключва сделки в най-сенчестите и опасни кътчета на света… Днес никой не можеше да се възползва от Макс Девънам. Дори невинни на вид, двулични млади жени.

Но първо трябваше да се оправи с шарлатанина и да доведе при леля си истински лекар.

* * *

Аби беше в преддверието и вървеше към входната врата, когато лорд Девънам се появи на площадката. За съжаление беше стигнала толкова далеч в помещението, че не можеше да се върне, не и ако не искаше да изглежда страхливка.

Каза си, че това не е страх. Просто нямаше желание за разговор на четири очи с Негово все още враждебно благородие, не и когато той гореше от желание за спор — а беше очевидно, че гори.

Въпросът беше следният: каква част от истината знаеше? Беше ли разбрал, че тя се е покатерила през прозореца на леля му с намерението да краде? А за бордея?

Лейди Биатрис я бе уверила, че ще запази миналото й в тайна, но уверението беше ли равносилно на обещание? Сега, когато племенникът й беше тук, задаваше въпроси и изискваше отговори, щеше ли тя да продължи да мълчи? Аби не беше сигурна.

С крайчеца на окото си видя мига, в който лорд Девънам я забеляза. Той взе последните пет-шест стъпала на две крачки и тръгна към нея.

Навярно бе прекарал с леля си почти два часа. Аби неохотно призна, че това говори добре за характера му. Повечето мъже щяха да се отбият за малко при възрастната си леля и да се измъкнат с оправданието, че имат важна работа.

Тя вирна брадичка и ускори крачка. Бързаше към входната врата, надяваше се да изглежда така, сякаш не го забелязва, макар че не знаеше как някой може да не забележи висок, мургав викинг, който крачи решително към теб и блясъкът в очите му предвещава неприятности.

Едно момиче можеше само да се постарае.

— Госпожице Чанс.

Аби се престори на сепната и се обърна.

— О, лорд Девънам, мислех, че вече сте си тръгнали!

Блясъкът в очите му придоби леко саркастична нотка.

Не бе успяла да го заблуди.

— Разбрах, че сега за леля ми се грижи нов лекар. Значи сте сметнали най-търсения лекар във висшето общество за неподходящ?

Това не беше въпрос, а обвинение. „Типично по мъжки — помисли си Аби. — Появява се на сцената, след като го е нямало години наред, и веднага започва с критиките.“

— Не неподходящ. Просто не беше на разположение, когато го повикахме, и тъй като Федърби беше чувал отлични отзиви за доктор Финдли… — Тя сви рамене. — Под грижите на доктор Финдли леля ви разцъфна и е доволна от промяната.

— Сигурен съм — отговори той, показвайки пределно ясно кой е доволен и кой не. — Доколкото разбрах, й е предписал вълнения.

Гласът му беше пропит с цинизъм.

— Да. Той не е роб на условностите.

Беше ли забелязал къде постави ударението? Трудно можеше да се каже, когато човек си имаше работа с каменна статуя.

— Федърби разполага с визитната му картичка, в случай че желаете да разговаряте с него лично — продължи тя и с решителна крачка се отправи към вратата. — Имам задачи.

Черните му вежди се сключиха.

— Излизате ли? Сама?

— Отдавна преминах възрастта за придружителка — отговори тя. — Довиждане, лорд Девънам.

Навън ръмеше ситен дъждец, но Аби бе подготвена — беше грабнала на излизане един чадър от преддверието.

В бързината обаче беше взела такъв, който се отваряше трудно. Застана на стъпалата пред входната врата и започна да се бори с проклетия механизъм, като го ругаеше под нос. Разбира се, това трябваше да й се случи точно когато отчаяно искаше да тръгне по улицата, докато лорд Девънам е зает да взема адреса на лекаря от Федърби…

— Проблем ли имате?

Една голяма загоряла ръка обхвана пръстите й, стиснали чадъра. Беше гола и силна, изпъстрена със стари белези — ръка, свикнала с тежка работа. Или с битки. Или и с двете. Аби усети топлината на кожата му дори през ръкавиците си.

Той взе чадъра от ръцете й.

— Моля ви, не се безпокойте. Механизмът е счупен. Ще взема другия от поставката в пред…

Чадърът се отвори и на Аби й се прииска да натика влудяващото нещо в най-близката кофа за боклук. Вместо това благодари учтиво на лорд Девънам и посегна към дръжката.

— Позволете.

Той се извиси над нея и задържа чадъра над главата й. Ако не възнамеряваше да изтръгне чадъра от ръцете му, нямаше друг избор, освен да приеме помощта му. Ръката му я обгърна и я привлече близо до него, на сухо. Кожата му ухаеше на море и на нещо мрачно и мъжествено. Сега го разпозна: мирис на арогантен мъж.

Федърби се стрелна покрай тях и излезе на улицата, понесъл втория чадър. Извади малка сребърна свирка, наду я и помаха.

— Казах му да ми повика карета — избоботи дълбокият глас точно над ухото на Аби. — Ще ви закарам, госпожице Чанс. Ще ви спася от дъжда.

Това не беше нито въпрос, нито покана. Лорд Девънам заповядваше.

Аби не хранеше илюзии доколко е загрижен тя да не се намокри.

— Благодаря, но съм съвсем доб…

— Глупости! Няма нужда да подгизвате. Трябва само да проявите малко търпение. Каретата няма да се забави.

Големият му юмрук продължаваше да стиска здраво дръжката на чадъра.

Аби добави наум чадъри към списъка си за пазаруване. Поне десет чадъра.

Дъждът се засили. Лорд Девънам дори не я докосваше, но тя чувстваше топлината на тялото му даже през най-хубавото си сиво наметало. Усещането бе почти… интимно.

Каретата пристигна и лорд Девънам побутна Аби към тротоара, като внимаваше тя да не се подхлъзне на мокрия калдъръм и държеше чадъра над главата й. Аби, която, колкото и да беше абсурдно, се чувстваше като затворник, поведен към бесилката, му позволи да й помогне.

Той се качи след нея и малката карета ненадейно й се стори още по-тясна. Рамото на лорд Девънам докосваше нейното и тя бе сигурна, че усеща топлината на бедрото му дори през наметалото и полата си, макар че беше невъзможно. Но в каретата изведнъж стана много топло.

— Къде отивате? — попита той.

— Чаринг Крос — отговори тя. Искаше да иде до пощата, за да провери дали е пристигнало писмо с препоръки. Както и да пусне няколко писма. — Съвсем наблизо е. Наистина няма нужда…

— Кочияш, Чаринг Крос! — обърна се Макс към кочияша, каретата се разтресе и потегли.

За миг и двамата мълчаха. Аби се бе свила в ъгъла и се взираше през прозореца, за да избегне погледа му. Усещаше, че я наблюдава така, както котка гледа мишка. Голяма, отпусната котка, сигурна, че плячката няма да й избяга. Котка, която си играе с мишката.

Аби изправи гръб. Не му беше плячка. Нито негова, нито на някой друг мъж!

— Госпожице Чанс, имах и друга причина да… — започна той, но на нея й беше омръзнало да му играе по свирката. Затова пое инициативата.

— Предполагам, искате да ми благодарите, че се грижих за леля ви във ваше отсъствие, но наистина няма нужда.

— Не се съмнявам.

Какво имаше предвид? Че няма нужда да й благодари? Защо? Защото се съмняваше в мотивите й? Тя хвърли бърз, кос поглед към профила му. Безстрастен. Суров. Разбира се, че се съмняваше в мотивите й. Той беше от хората, които се съмняват в мотивите на всички.

Щеше да разбере, че е сгрешил.

— Как се запознахте с леля ми? И хич не ми ги разправяйте, че сте й племенница, знам, че не е така.

Аби го погледна предпазливо. Нямаше намерение да признава нищо, без това да е абсолютно необходимо.

— Лейди Биатрис не ви ли каза?

— О, да! — отговори той с глас, сух като шкурка. — Доколкото разбрах, сте влетели през прозореца й като добра фея.

Аби погледна навън и прехапа устна, за да сдържи усмивката си.

— Никога не бих си позволила да противореча на лейди Биатрис.

Той присви очи, но не настоя. Вместо това смени подхода.

— Спалнята на леля ми изглежда съвсем различно от преди.

Беше се насочил в някаква посока, но Аби не знаеше каква, затова реши да приеме думите му буквално.

— Опитахме се да я направим колкото се може по-весела. Когато човек е инвалид, лесно се обезсърчава. А леля ви обича да е заобиколена от хубави неща.

— Например „сестрите“ ви?

Тя наклони глава, сякаш им бе направил комплимент, макар да беше сигурна, че думите му представляват някаква завоалирана обида.

— Наистина са хубави, нали? И, разбира се, Джейн е красавица, но пък аз съм предубедена. Наистина са идеални за компания на леля ви. За инвалид, който се възстановява, е много благотворно да има край себе си млади хора с висок дух. А и те се радват на компанията й.

— Вие сте специалист по грижите и здравето на инвалидите, нали?

Този негов цинизъм започваше да я ядосва. Тя го погледна право в очите.

— Не съм специалист, но майка ми беше инвалид повече от година, когато бях малка, и аз се грижех за нея, така че имам малко опит.

— И къде е майка ви сега?

— Почина — отговори Аби и се загледа през прозореца. Изпита гордост от начина, по който изрече думите — не се запъна, гласът й не потрепери, нищо не издаде буцата, която засядаше в гърлото й всеки път щом заговореше за майка си.

— Моите съболезнования — отговори сковано той.

Отвъд тясното пространство на каретата се разрази спор — кочияшът си разменяше обиди с някакъв каруцар, чиято каруца бе препречила улицата. Каруцата се премести и когато продължиха пътуването си, лорд Девънам попита:

— А след смъртта на майка ви? Какво правехте, преди да дойдете да живеете при леля ми?

На Аби обаче й бе омръзнало от въпросите му. Тя се извърна към него, измери го с продължителен поглед и каза хладно:

— Лейди Биатрис знае всичко необходимо за миналото ми.

— Всичко?

— Естествено, не съм я обременявала с подробностите от житейската си история, но й съобщих всички съществени части.

А лейди Биатрис, изглежда, възнамеряваше да запази тайните им и Аби й беше безкрайно благодарна.

— Като заговорихме за части, обяснете ми за издръжката, която вие и сестрите ви получавате от вдовишкия доход на леля ми.

Гърбът й се скова.

— Лейди Биатрис настояваше, но ви уверявам, че си заработваме издръжката. Вие може и да не ми вярвате, но аз ръководя домакинството и макар че вече наехме готвачка, Дамарис е тази, която най-често успява да събуди апетита на леля ви. Възстановяващите се инвалиди често нямат апе…

— Да, знаем колко сте веща в грижите за инвалиди.

Тя не отговори.

— Извинете — каза той. — Не исках да кажа…

— Няма значение — отвърна Аби едва чуто. — Питахте за издръжката. Джейн е компаньонка на леля ви — е, всъщност всички изпълняваме тази роля, но Джейн може цял ден да седи, да бъбри и да чете на глас романи и списания, стига лейди Биатрис да иска. Джейн е много слънчево момиче и с нея леля ви е бодра, а денят й — интересен.

— А дребничката с куция крак?

— Дейзи? О, Дейзи напомня на леля ви, че е жена.

— Че е какво?

Тонът му я накара да се усмихне леко.

— Мъжете не могат да си представят колко приятно е за една жена да носи хубави дрехи, да се чувства женствена и желана, особено жена, която е…

— … инвалид — завърши той и горната му устна се изви едва забележимо. Аби виждаше, че той не отдава никакво значение на неща като ободряваща компания, хубави дрехи или съблазнителна храна, но те бяха важни. Тя го знаеше. Нямаше да позволи този суров поглед да я сплаши.

— Щях да кажа „жена в есента на живота си“, но да, на жените инвалиди също трябва да им се напомня, че са привлекателни.

— И как постига Дейзи този чудодеен ефект?

— Шие й дрехи, прекрасни дрехи. Нали видяхте зелено-розовата роба от прозрачен муселин и атлаз, която леля ви носеше днес?

— Тази, която е подходяща за два пъти по-млада жена? При това жена от съвсем различна класа?

Ръката я сърбеше да го зашлеви.

— Точно така. Това очевидно е неразбираемо за мъж като вас, който изобщо не се интересува от външността си. А сега, ако сте приключили с разпита…

Каретата приближаваше Чаринг Крос и Аби понечи да почука на прозореца, за да даде на кочияша знак да спре.

Макс я хвана за китката.

— Не бързайте! Не съм приключил с вас.

Тя се помъчи да се отскубне, но той я задържа без усилие — леко, но не я пускаше.

Край на опитите й да е тактична.

— Пуснете ме! — нареди тя с тих, разярен глас. Вдигна другата си ръка, но той хвана и нея и двамата се озоваха почти гърди до гърди. — Не ме интересува какво имате да кажете.

— Да, наистина не бихте искали да разберете какво мисля за харпия, която се възползва от болна, самотна стара жена! Истината е грозна, но ще я чуете.

Лицето му бе само на сантиметри от нейното, очите му — процепи, изпълнени с ледено презрение.

— Харпия ли? — възкликна Аби и опита да се освободи. — Как смеете да се съмнявате в мотивите ми! Позволете ми да ви обясня едно: лейди Биатрис покани мен и сестрите ми да живеем при нея, а не обратното! Аз не съм я молила… но бях много доволна, че дойдох. Не го отричам. Всички сме доволни. Но няма нужда да се оправдавам пред вас…

— Има, по дяволите!

— Тогава нека се изразя по друг начин: няма да се оправдавам. Сключих споразумение с леля ви, а не с вас.

— Тя не е в състояние да взема адекватни решения…

— Глупости! В момента може да не е в състояние да ходи, но с ума й всичко е наред.

— Вие сте много напориста млада жена, нали? — попита той и разтърси ръцете й. — Проправяте си път в живота на леля ми, превземате дома й, уволнявате прислугата, назначавате на тяхно място свои хора, освобождавате лекаря, който се грижи за нея от двайсет години, разпореждате се с дома и собствеността й като със свои — и не си мислете, че не съм забелязал всички неща, които са изчезнали, дори пръстените й, по дяволите! Мен не можете да ме заблудите, млада госпожице. Аз не съм немощна възрастна дама, готова да бъде оскубана и измамена!

Той се издигаше над нея, гърдите му докосваха нейните, макар и едва забележимо, а буреносният му поглед бе изпълнен с чувство, което Аби не можеше да разгадае.

— Причинявате ми болка — каза тя студено. Не беше вярно, но не я интересуваше, че лъже. Вече беше разярена.

Погледът му се спусна към устата й и за един дълъг, невероятен миг, в който дъхът й секна, тя си помисли, че ще я целуне. Но следващите му думи доказаха, че подобна представа е абсурдна.

— Искам да ви удуша! — изръмжа той, пусна я и отстъпи назад. — Заслужавате и това, и много други неща!

Тя се отърси като разярена котка и разтърка китките си. В очите й просветна гняв.

— Би трябвало да замъкна и вас, и всички други до най-близкия магистрат, но това ще разстрои леля ми. А ако ви предложа щедра сума, за да напуснете дома на леля ми и никога да не се връщате?

— Какво? И да я оставя във вашите способни ръце? — изсумтя тя презрително. — Вие сте този, който преди девет години е хукнал към Индия и я е оставил да гние тук!

— Оставил съм я да гние? — повтори той. Сивите му очи бяха изпълнени с ярост. — Нищо подобно! Когато заминах, тя беше в чудесно здраве, водеща фигура във висшето общество, с цяла дузина прислужници, които да се грижат за нея, делови представител, който да надзирава делата на домакинството й, и цял куп приятели.

— А, значи всичко е наред. Радвам се, че съвестта ви е чиста. Предполагам, няма значение, че прислужниците са били ужасни, че са ограбили до шушка една болна възрастна дама, че са я държали в ужасно състояние и не са пускали приятелите й при нея дотогава, докато не са се отказали да я посещават и тя е станала още по-безпомощна. Или че вашият така наречен делови представител не е дошъл при нея години наред и така е дал на прислугата още повече свобода да злоупотребява с доверието й. А какво да кажем за изтъкнатия доктор, който така и не си е направил труда да попита как е жената, която му е била пациентка от двайсет години, макар че последния път, когато я е видял, е била ужасно болна?

Той я гледаше с непроницаемо лице и очи, които се бяха превърнали в късчета лед.

Аби продължи да беснее:

— Всички сте я оставили да гние — всички, от първия до последния! — и точно затова не можете да понесете мисълта, че аз и сестрите ми сме там. Защото ние не я оставихме. Е, добре, лорд Девънам, не си и помисляйте, че ще успеете да ме прогоните, защото не дойдох по ваша покана и няма да си тръгна по ваша заповед. Ще напусна тогава, когато ме помоли лейди Биатрис, и няма да приема подкуп, за да го сторя. И не смейте да тълкувате това като подкана да я тормозите, докато изпълни нареждането ви. Все още съвсем не е толкова силна, колкото й се иска да мисли.

Тя прокара ръка по очите си и продължи с глас, който почти трепереше от сълзи. „Сълзи от гняв — каза си тя. — Сълзи от ярост.“

— А сега лорд Девънам, ако нямате нищо против, искам да сляза.

— Не, трябва да…

— Не ме интересува какво трябва да направите. Искам да сляза. Веднага.

Тя почука по прозореца и каретата веднага забави.

— Ще намерите доктор Финдли, лекаря на лейди Биатрис, в бялата сграда на онзи ъгъл ей там.

Тя отвори вратата, преди каретата да е спряла докрай, и скочи леко на земята.

Зад нея лорд Девънам извика нещо, но Аби не му обърна внимание и се отдалечи забързано, без да поглежда назад. Какъв противен, ужасен човек!

Макс наблюдаваше как тя си проправя път сред хората и каретите, с изправен гръб и възмутено шумолене на поли. Беше си забравила чадъра.

Той завъртя дръжката в ръцете си. Проклет да е, ако знаеше какво да мисли!

Смяташе да я застави да признае как е измамила леля му. Вместо това тя му се нахвърли като истинска кавгаджийка и започна да го обвинява, че бил пренебрегвал леля Биа. Сякаш имаше някакво право, когато и двамата знаеха, че тя е нейна племенница колкото… колкото икономът!

Нима си мислеше, че ще го баламоса със самодоволната си малка тирада?

Той се намръщи. В този изблик имаше истинско чувство. Сякаш наистина я беше грижа за леля Биа.

И дори не се опита да разбере каква сума й предлага. Странно за момиче без пукната пара. Още щом й намекна за подкупа, тя му се нахвърли и запрати предложението обратно в лицето му, без да се поколебае.

Никоя жена досега не му се бе противопоставяла точно по този начин — войнствено, без капка страх, сипейки укори като някоя дръзка малка гувернантка, дори когато я притисна към облегалката на каретата, стиснал китките й. Беше два пъти по-едър от нея, но тя позволи ли това да я сплаши? Не, нито за миг.

Макс я намираше озадачаваща. Дразнеща. Вбесяваща.

И дяволски възбуждаща, проклета да е!

[1] Магданоз (англ.) — Бел.прев. ↑

Глава 8

Колко трудно е понякога да ти повярват!

Понякога — направо невъзможно!

Джейн Остин, „Гордост и предразсъдъци“

— Разбира се, когато тази млада дама ме заведе за пръв път в спалнята на леля ви, исках да съобщя за нея на най-близкия магистрат.

Няколко минути в присъствието на доктор Финдли бяха убедили Макс, че лекарят не е негодникът, когото очакваше да види. Среброкос, прям шотландец, завършил едно от най-добрите медицински учебни заведения в света, Финдли бе обяснил пределно ясно, че е зает човек и може да отдели на лорд Девънам само десет минути. Поведението му подсказваше, че се интересува повече от лекуването на бедните, отколкото да задоволява прищевките на аристократите.

— Но не сте съобщили.

— Не и след като разбрах, че току-що са пристигнали и са я заварили така — поясни лекарят и поклати глава. — В какво състояние беше само, горкичката!

Стомахът на Макс се сви.

— Уточнете, моля.

— Мръсна, изтощена, обезводнена — виждал съм на улицата просяци, които са в по-добро състояние.

Вината отново заля Макс. Трябваше да се прибере в Англия по-рано.

— Преди колко време беше това?

— Три седмици.

Макс се намръщи. Само три седмици? Нямаше логика.

— Казвате, че госпожиците Чанс са били пристигнали при леля ми неотдавна?

— Да, но не „неотдавна“ — бяха дошли същия ден. Първото, което направиха, беше да ме повикат да я прегледам. Искаха да я изкъпят и да я нахранят, но ги беше страх да я преместят без медицинско мнение. И правилно. Възрастната дама беше много крехка.

— И все още е крехка.

— О, вече се съвзема. Тези нейни племенници са й изцяло отдадени. Сестри ли са ви?

— Не.

Макс беше на път да отрече всякаква роднинска връзка — и с него, и с леля Биа, — но благоразумието надделя.

— Те не са от моя клон на семейството.

Отново се зачуди кои са и откъде са дошли. Как се бяха запознали с една болна възрастна дама на легло? Не всеки ден се случваше някой просто да пристигне в един град, да намери възрастна дама в нужда и да се нанесе при нея. И ако думите на лекаря бяха истина, а Макс нямаше причина да се съмнява в него, защо се бяха нагърбили със задачата да я спасят?

Какво ги свързваше с леля му?

Какво бе казала госпожица Чанс? Мързеливи прислужници, които я пренебрегвали? Така ли се бе запознала с леля Биа — чрез прислугата?

Но тогава защо ги бе уволнила? Пъркинс твърдеше, че е изгонила целия персонал.

— Да, с госпожица Абигейл Чанс леля ви е в сигурни ръце. Госпожица Чанс е млада дама, която знае какво точно да направи и го прави без бавене и без церемонии. Лейди Биатрис разцъфтя под нейните грижи.

Последните думи прозвучаха като странно ехо на това, което тя самата бе казала за доктора.

— Леля ви сигурно е много благодарна, че има тези млади дами, както и вие, сигурен съм.

Макс не знаеше какво изпитва. Цялата ситуация беше… мътна. Объркваща. Но щеше да се добере до дъното на тази история.

Лекарят продължи:

— Те са като глътка свеж въздух. — Засмя се. — Буквално. Първия път, когато отидох там, къщата приличаше на прашен мавзолей. С изключение на спалнята, която — ако мога да се изразя без заобикалки — вонеше като последната бедняшка колиба.

Директните думи на доктор Финдли бяха като юмрук в корема на Макс. Оказа се, че е сбъркал за госпожица Чанс и сестрите й. Изглежда, те наистина бяха спасили леля му от ужасна ситуация. А той не беше неблагодарен човек.

Не можеше да отрече удоволствието, което леля му изпитваше от компанията на тези момичета. Колкото и да бе дразнещо да го признае, според лекаря те се грижеха добре за нея.

Но преди всичко как се бяха озовали там? И защо? Кои бяха всъщност? Тези въпроси все още го смущаваха.

— Доколкото разбрах, сте предписали на леля Биатрис вълнения.

— Да, тя вече не е болна — просто уморена, слаба и обезкуражена. Да, знам какво ще кажете: „Много е крехка“. Така е. Но под тази крехкост организмът й е здрав като на кон. Ако не беше, нямаше да оцелее толкова дълго при такова занемаряване. Физически й трябва подсилване, с добра храна и раздвижване, и аз дадох на момичето — простете, госпожица Чанс — тоник, който разработих сам. Ще подсили кръвта й. Душевно… — Той поклати глава.

— Душевно?

— Да, когато се запознах с нея, се влошаваше. Отдаваше се на мрачни мисли, такива неща. Меланхолия.

Макс се взираше в него, потресен до дън душа. През целия си живот леля Биа никога не бе страдала от меланхолия. Спомни си думите й: „Нещата се променят, когато човек се разболее. Гледната му точка за живота се променя.“

Лекарят го изгледа с проницателните си сини очи.

— О, недейте да изглеждате толкова отчаян, милорд! Тя много се подобри, но ще забележите, че когато е уморена, може да стане сантиментална и унила. Така че се нуждае точно от малко младост. Приятели, активност, вълнения. Да има причина да се събужда сутрин, да има какво да очаква с нетърпение всеки ден.

Макс напусна кабинета му доста по-смирен, отколкото дойде. Беше изключено да прогони момичетата, дори да можеше, поне докато леля му не укрепне напълно.

Не знаеше какво да мисли. След толкова много работа, след толкова време, прекарано на другия край на света, за да възстанови състоянието на семейството, без да зависи от никого… да се окаже задължен на това нахакано момиче, на жена, за която знаеше, че е лъжкиня и самозванка… и нещо повече, момиче, към което изпитваше привличане в най-неудобния момент. Беше непоносимо. Неприемливо.

Щеше да разбере коя е госпожица Абигейл Чанс и какво е намислила. И, пусто да остане, тогава щеше да реши дали й е благодарен, или не!

Освен това не беше привлечен от нея. Беше само… миг на слабост. Резултат от прекалено дългото време, прекарано в морето. Нищо, което да не може да се оправи с малко самодисциплина.

* * *

Беше забравила чадъра си в каретата, при онзи противен мъж, но това нямаше значение. Аби вдигна лице към небето и остави хладния мъглив ръмеж да се смеси с гневните сълзи, отронили се от очите й против волята й.

Невъзможен, подозрителен мъж!

Той, разбира се, имаше право да се пита какви са мотивите й — все пак тя беше непозната. Но начинът, по който се появи… нахлу като някакъв… като някакъв викинг, предполагайки най-лошото. Толкова ли не можа просто да попита, както би направил всеки цивилизован човек?

„Как се запознахте с леля ми?“

„Доколкото разбрах, сте влетели през прозореца й като добра фея.“

Тя извади кърпичка и избърса лицето си. Може би лорд Девънам имаше право. Но ако не я беше ядосал толкова много…

Той положително можеше да види, че те се грижат добре за нея. Че наистина я обичат.

Провери в пощата, но все още нямаше писмо с препоръки от госпожа Бодкин, нито пък нещо от свещеника в Херефорд или сър Уолтър Грийви, макар че тя и не очакваше сериозен отговор от тях. Беше им съобщила, че макар да са отвлекли Джейн на път за Херефорд, сега тя е на сигурно място в Лондон с по-голямата си сестра. Очевидно нито единият, нито другият имаха желание да разберат как се е случило това.

Не беше споменала къде е открила Джейн. Колкото по-малко хора знаеха за това, толкова по-добре.

След като излезе от пощата, направи покупките си и се отправи към дома по пътя край реката. Той винаги я успокояваше. Обичаше да наблюдава дипленето на водата и движението по Темза. Дори когато вонята на реката беше непоносима, Темза пак й се струваше запленяваща. Беше като друг свят.

Този път обаче Аби крачеше ядно по пътя, без да обръща внимание на околността. Умът й продължаваше да повтаря части от разговора… е, това не беше разговор. По-скоро тирада.

„Не бихте искали да разберете какво мисля за харпия, която се възползва от болна, самотна стара жена… Проправяте си път в живота на леля ми… разпореждате се с дома и собствеността й като със свои… Искам да ви удуша… Би трябвало да замъкна и вас, и всички други при най-близкия магистрат…“.

Проклетник! Да, наистина се беше престорила на племенница на леля му, но само за да я пуснат в къщата тогава, първия път. Лейди Биатрис беше тази, която продължи лъжата. И той знаеше, че е лъжа — всички го знаеха, — така че всъщност никого не мамеха. Кой страдаше от действията им? Никой.

Аби се погрижи за леля му, когато никой друг не го стори.

Съвестта й напомни, че има още нещо: използваше фалшиво име. Той обаче не знаеше това. А и тя си имаше причина — искаше да предпази сестрите си.

Е, добре, може би лорд Девънам имаше известни основания да я подозира. Но направи ли си труда да попита защо живее при леля му? Не, просто си извади най-лошите възможни заключения. А после…

Онзи миг, в който се наведе към нея в мрака на каретата… топлият му дъх върху кожата й… и тя си помисли… представи си… По тялото й премина тръпка.

Глупости! Сякаш мъж като него би я целунал. Не, той искаше да я удуши.

А после й предложи подкуп — отвратително!

Нямаше търпение да разкаже на другите.

* * *

След като напусна кабинета на лекаря, Макс нае карета до лондонското представителство на Компанията за търговия с Ориента „Флин и съдружници“, за да се срещне с местния управител, Бартлет.

Назначи Бартлет да отговаря за личните му дела, когато беше на осемнайсет, малко преди да замине за Индия. Сега му се искаше да беше настоял Бартлет да се грижи и за леля му, но по онова време тя бе лоялна към Пъркинс-старши и отказа.

Бартлет се оказа чудесен управител и когато Макс се превърна в частта „и съдружници“ на Компанията за търговия с Ориента, назначи Бартлет за лондонски представител на компанията. Той се справи толкова добре, че след пет години го направиха младши партньор.

Когато го видя отново, Макс онемя. През деветте години от последната им среща Бартлет бе оплешивял почти напълно. Сега беше закръглен, розов и почти приличаше на човек на средна възраст. Макс се стъписа.

Бартлет беше само няколко години по-възрастен от него.

„Но замесен от друго тесто“ — напомни си Макс. По манталитет Бартлет беше семеен човек — още когато го нае, беше женен с дете.

Макс попита за госпожа Бартлет и децата.

— Колко станаха?

— Пет — отговори гордо Бартлет. — Всичките са момичета, но сега чакаме шесто и се надяваме, че ще е момче.

Макс примигна. Бартлет беше само на трийсет и няколко години. Опита се да си представи самия себе си с пет деца. С шест. Не успя.

Подобна участ го очакваше в бъдещето. В близкото бъдеще. Прогони тази мисъл от главата си и се зае с деловата част.

След като уредиха делата на компанията — не че имаше много, защото всичко беше в пълен ред — Макс повдигна въпроса за счетоводните книги, които бе взел от Пъркинс.

— Успях само да им хвърля бърз поглед — каза Бартлет, — но дори и така, забелязах няколко очевидни несъответствия.

— Несъответствия ли?

— Например прислужниците, назначени от госпожица Чанс.

Макс се скова.

— Да?

— Изглеждат недостатъчно.

Макс му отправи остър поглед.

— Какво имате предвид?

— Ами, Пъркинс е плащал на дванайсет души, но госпожица Чанс — като изключим издръжката за нея и сестрите й и временните помощници, които е наела, когато е поела ръководството на домакинството, предполагам, за пролетно чистене; жените обичат да оставят своя отпечатък в къщата — е назначила само шестима постоянни прислужници: иконом, лакей, готвачка, две прислужници и една кухненска помощница.

Той обърна книгата към Макс и посочи съответните места.

— Защо е намалила прислугата? Това е голяма къща.

— Дванайсет ли? Пъркинс ми каза, че е уволнила четирима прислужници, „и четиримата“, така каза.

Спомняше си точните му думи.

— Аха! — кимна Бартлет и нанесе бележка. — Трябва само да разберем кой е прибирал разликата — Пъркинс или Кодъл, бившият иконом. Ще проуча.

— Мисля после да отида на Боу Стрийт — каза Макс. — Много от ценностите на леля ми са изчезнали. Смятам, че отговорният е Кодъл. Ще кажа на ранъра[1] да се обърне и към вас. Дръжте ме в течение.

— Разбира се — съгласи се Бартлет, нанесе нова бележка и затвори отчетите на Пъркинс.

Макс гледаше как Бартлет подрежда документите си. Беше много организиран. Тайната на успеха му.

— Знаете ли някой свестен човек, който прави дискретни проучвания?

— Такива, които не са от компетенцията на Боу Стрийт ли, милорд?

— Да. Лични.

Бартлет се замисли.

— Мортън Блек може да свърши работа.

— Мортън Блек?

— Много дискретен и експедитивен. Работодател му е някой си Себастиан Рейн, но от време на време приема и частни задачи. Ако желаете, мога да изпратя бележка и да проверя дали е свободен.

Макс кимна.

— Помолете го да ме потърси в Девънам Хаус утре сутрин.

— Разбира се. В девет и половина ще ви бъде ли удобно, или е рано?

Макс кимна отново. Все още не беше свикнал с ритъма на живот в града. Обикновено ставаше още призори.

— В девет и половина е много добре.

Бартлет го записа в бележника си.

— Следващото: намерете ми къща — каза Макс.

— Ергенско жилище, предполагам.

— Не, къща. Някъде в Мейфеър.

Очите на Бартлет светнаха.

— Да не би да очакваме щастливо събитие, милорд? — попита той с лукава усмивка.

Макс го погледна неразбиращо.

— Щастливо какво?

— Сватба, господине — усмихна се Бартлет.

Макс не възнамеряваше да обсъжда темата, не и преди да е приключил с плановете си.

— Девънам Хаус вече не е подходяща, затова с леля ми ще се преместим на по-удобно място.

— А четирите момичета?

— Още не знам какво да мисля за тях, но да, уредете го за всеки случай.

Беше сигурен, че леля Биа ще вдигне страшен шум, ако се опита да я отдели от тях. Щеше да му е достатъчно трудно дори само да я убеди да се премести. Но щеше да успее.

Бартлет се изсмя весело.

— Значи ще живеете в женско царство, милорд. Знам какво е, ха-ха-ха.

Макс го погледна. Женско царство? Само през трупа му!

— Просто намерете къщата.

Веселостта изчезна от лицето на Бартлет.

— Добре, милорд. Да я купите ли искате, или да я вземете под наем?

— Предпочитам да я купя, но ако няма нищо подходящо, за момента и къща под наем ще свърши работа. Искам леля ми да напусне Девънам Хаус възможно най-скоро.

— Разбирам. Бързината е много важна. — И Бартлет направи нова бележка. — Доколкото разбирам, лейди Биатрис се радва, че ще се премести.

Макс направи гримаса.

— Тя още не знае. Ще се наложи да се премести, без значение дали иска или не. Но първо ми намерете къща. Нещо съвременно, просторно и много елегантно. Направете кратък списък, а аз ще взема окончателното решение.

— Разбира се, милорд. Ще направя всичко по силите си, за да намеря нещо достойно за Нейно благородие.

— И побързайте — каза Макс и стана. — Колкото по-скоро, толкова по-добре.

Не очакваше с нетърпение шума, който щеше да вдигне леля Биа при новината, че трябва да напусне Девънам Хаус. Но се зарече, че ще го напусне.

После отиде на Боу Стрийт. Даде им пълна информация за бившите прислужници на леля си и най-вече за Кодъл. Икономът май не умееше да прикрива особено умело следите си. Някой ранър скоро щеше да го открие.

Съвсем не беше уверен, че ще върнат откраднатите вещи на леля Биа — повечето от бижутата й бяха заменени с имитации и продадени от съпруга й прахосник — но чичо му така и не бе успял да я убеди да свали пръстените си дори за малко. Те бяха истински. Но Макс щеше да е доволен и само да открият Кодъл и да го накажат с цялата сила на закона. Не можеше да му наложи наказание за истинското му престъпление — занемаряването и злоупотребата с леля Биа. Процес по такива обвинения щеше да я изложи на публично унижение, но обвиненията в кражба, незаконно присвояване и измама щяха да свършат работа.

Не спомена за госпожиците Чанс на ранъра, с когото разговаря. Щеше да остави на Мортън Блек да проучи госпожица Абигейл Чанс и сестрите й.

След като напусна Боу Стрийт, изминаха цели петнайсет минути, преди да намери друга карета. Започваше да му писва. Трябваше да си купи карета. За целта се налагаше да отиде до „Тетърсолс“[2].

Но преди това щеше да посети най-стария си приятел, Фреди Монктън-Кумс.

* * *

— Нарекъл те е харпия? И те е обвинил, че се възползваш от леля му? — възкликна Джейн. — Как смее?

Четирите момичета се бяха събрали в спалнята на Аби и тя им разказваше за кавгата си с лорд Девънам в каретата. И трите бяха подобаващо възмутени.

— А после каза, че ще ми предложи щедра сума, за да напусна дома на леля му и никога да не се върна.

Настъпи внезапна тишина.

— Колко? — попита Дейзи.

Въпросът накара Аби да примигне.

— Не знам. Не се сетих да попитам.

— Но каза, че сумата била щедра — напомни й Джейн.

— Да, точно това бяха думите му. Не спомена конкретна цифра. — Тя зачака изблика на възмущение, който щеше да последва. Нима не разбираха как са ги оскърбили? — Беше подкуп! — помогна им тя. — Отвратително!

В стаята се възцари неловко мълчание. Аби ги изгледа една по една и бавно осъзна истината.

— Смятате, че е трябвало да приема? Да приема подкупа му? Да призная, че наистина сме направили нещо нередно? Да потвърдя ужасното му мнение за нас?

Тишината се проточи и Аби прочете срамната истина в очите им.

— Знам, че не е много мило от негова страна, Аби, но… парите ни трябват — промълви Джейн. — Все още смятаме да заминем за Бат, нали?

Аби се вгледа съкрушена в нея. Те смятаха, че е постъпила неправилно. Мислеха, че е трябвало да преглътне обидата и да приеме парите. Вместо това тя запрати предложението обратно в лицето му, без дори да се замисли какво й предлага. Без дори да се замисли за тях.

Една „щедра сума“ можеше да купи къщичка за Дамарис, да помогне на Дейзи да започне бизнеса си, да финансира сезона на Аби и Джейн в Бат.

— Все пак лейди Биатрис вече няма да има нужда от нас. Сега племенникът й е тук и ще се грижи за нея — каза Дамарис. — И ако не ни иска… Това е неговата къща.

— А и лейди Биа не може да ни въведе в обществото — добави Джейн. — Всички знаят, че няма племенници.

— Освен това използваме фалшиво име — напомни им Дейзи. От самото начало не го одобряваше, макар да бе приела, че е необходимо.

— Така че навярно и бездруго ще трябва скоро да си тръгнем — завърши Джейн. — И една щедра сума щеше да ни помогне. Не е трябвало да мислиш за това като за подкуп, Аби. Защо не го приемеш като прощален подарък — благодарност, задето помогнахме на лейди Биатрис?

„Защото беше подкуп“ — помисли си Аби, но не го каза. Нелоялността на сестрите й я смаза. „Не, не нелоялност — реши тя. — Лекомислието им.“ Те бяха млади и жадуваха да продължат живота си. Джейн, по-конкретно, отчаяно копнееше да срещне някой млад мъж и да се влюби, и Аби не можеше да я вини за това. Радваше се, че се бе измъкнала непокътната от онова ужасно място.

Нито една от трите не се интересуваше какво мисли за тях лорд Девънам. Мислеха единствено за бъдещето си. А бяха живели на косъм от гибелта толкова дълго, че бяха готови да се вкопчат във всяка възможност. Точно както тя рискува всичко, за да ограби тази къща.

— Е, вече е късно — отговори тя. — Отхвърлих предложението му и се изразих пределно ясно.

Освен това го и обиди. Хрумна й неприятната мисъл, че ако се опита пак да я подкупи, тя ще му отвърне със същата ярост. Дори по-голяма.

Каквото и да искаха сестрите й.

Защото, осъзна бавно тя, я интересуваше какво мисли лорд Девънам за нея.

И това бе най-неприятната мисъл от всички. Нямаше причини да се вълнува от мнението му. Той беше само един груб, оскърбителен, арогантен викинг!

* * *

— Мили боже! Пират ли виждам? — възкликна Фреди Монктън-Кумс вместо поздрав, ухили се, стисна здраво ръката на Макс и го потупа го гърба.

Макс на свой ред се усмихна и отвърна на потупването.

— Ако мислиш, че приличам на пират, само почакай да се запознаеш с Флин. Ще загубиш дар слово. Той пристига в Лондон след около месец, ако времето е хубаво.

Фреди изсумтя.

— Флин не ме интересува. Ти обаче!

Огледа го с престорено критично изражение и поклати глава.

— Съвсем си пропаднал през последните девет години.

Макс вдигна вежди и сведе поглед да се погледне.

— Странно! А аз си мислех, че съм впечатляващ екземпляр.

— За пират може би — отвърна Фреди пренебрежително. — На корабите вече няма ли бръсначи или ножици? И какво е това, с което си завързал тая твоя рошава коса, кожена лента ли? — И той потръпна.

Макс дръпна лентата. Косата му се разпиля около лицето. Той огледа лентата.

— Да, наистина е кожена. Много си наблюдателен.

Хвърли я на Фреди, който сръчно я улови и презрително я пусна на пода. После огледа дългата коса на Макс и отбеляза сухо:

— Пристигаш точно навреме! Ако беше пораснала още малко, щеше да приличаш не на пират, а на русалка!

Макс се засмя.

— Не е смешно. Едно време беше почти елегантен — съобщи му Фреди. — Почти. Така и не можа да се издигнеш до моите стандарти.

Макс отстъпи назад и огледа облеклото му.

— Ти това ли носиш? Това ли са стандартите ти?

Беше час или два след пладне и Фреди току-що се бе събудил. Беше се облякъл за закуска с черен копринен халат, избродиран с алени дракони. Краката му бяха обути в червени ориенталски пантофи.

— Създавам нова мода — осведоми го Фреди с огромно достойнство.

Макс дръпна един стол и седна.

— Храниш се сам и никой не може да те види.

— Боже господи, нали не мислиш, че бих носил това пред хората? Подарък ми е от една дама. Освен това не се храня сам. Ти си тук. Какво ще искаш? Мога да препоръчам наденичките — свинско с малко копър и съвсем мъничко люта подправка. Един италиански месар ги приготвя специално за мен.

— Нямам нищо против — отговори Макс и седна на мястото, припряно сервирано от прислужника на Фреди. От първата му закуска насам се бяха случили много неща и той умираше от глад. Наля си бира от каната на масата.

— Ооох! Хубава английска бира! Колко ми липсваше!

— И така, завинаги ли се връщаш в Англия? — попита Фреди, докато Макс нагъваше.

— Да — потвърди Макс, дъвчейки с огромно удоволствие. Наденичките наистина бяха такива, каквито ги описа Фреди.

— И какво те доведе у дома по-рано? Когато замина, каза, че ще отсъстваш десет години, нали така? Или не си спомням правилно?

— Не. Подраних с почти цяла година. Леля ми. Не беше добре.

— Съжалявам да го чуя. Как е сега?

— Извън опасност и се подобрява.

Докато се хранеха, Макс разказа на Фреди всичко случило се.

— Значи сега за нея се грижат тази млада жена и сестрите й? Преструват се, че са й племенници, но не са й роднини, казваш? Странно.

— Да, но ще стигна до дъното на тази малка загадка.

— Хубави ли са?

Макс вдигна глава.

— Какво?

— Някоя от тях хубава ли е?

— Това какво общо има?

Фреди печално поклати глава.

— Макс, Макс, Макс! На какво са те научили там, в дивата пустош, освен как да станеш — да станем и двамата — възхитително богати, че не можеш да разбереш колко е важно дали момичетата, които е прибрала леля ти, са хубави? Това е от първостепенна важност.

— Защо?

— Защото може да поискам да се запозная с тях.

Макс си представи как красивият му, очарователен и елегантен приятел се запознава с госпожица Чанс и реши, че не иска Фреди да припарва до нея. Или до сестрите й.

— Няма да поискаш.

Лицето на Фреди помръкна.

— Скучни ли са?

— Много.

„За негово добро е“ — каза си Макс.

— Грозни?

— Безлични като жаби — отговори Макс и продължи, вече с въодушевление: — Но мили. Много добродушни. Много… — Опита се да измисли нещо, което да пресече интереса на Фреди веднъж завинаги. — Много сериозни. Четат много.

Вярно беше. Доколкото разбра, четяха на леля му цял куп скандални романи.

Лицето на Фреди се разкриви в гримаса.

— В такъв случай са твой проблем.

— Значи няма да ми помогнеш? — престори се на леко възмутен Макс.

— Не и с купчина безлични интелектуални пасти — отвърна коравосърдечно Фреди. — И преди съм срещал този тип. По някаква причина все искат да ми помогнат да се поправя. Чрез брак. — Той потръпна. — Каква ужасна мисъл!

Намаза филия хляб с масло и мармалад, погледна към Макс и каза:

— Майка ми започна да опява.

— За женитба ли?

Фреди кимна.

— Иска да улегна и да се установя с някое мило сериозно момиче. Сериозно! Какво ще правя със сериозно момиче, питам те аз? Аз съм несериозен до мозъка на костите си.

Огледа изпитателно филията си и отхапа.

— И майка ми иска да ме поправи. Говори с копнеж за наследник и как й се щяло да дундурка бебета, преди да умре. А е само на петдесет! Не че някога ще го признае.

— Променил си се.

— В какъв смисъл?

— Откога започна да забелязваш желанията на майка си?

Фреди отново направи гримаса.

— Знам, но започна малко по малко да преодолява съпротивата ми. Жените много ги бива в това. Изтощително е. — И той отпи от бирата си, за да се съвземе. — Е, къде ще отседнеш?

— Засега в Девънам Хаус. При леля ми.

— С цяла къща пасти? — промълви стъписан Фреди. — Не можеш! Някоя сутрин ще излезеш от стаята си по гащи и халат и в следващия миг една от тях ще опищи къщата, че си я компрометирал. И ще настоява да се ожениш за нея.

Макс се засмя.

— Май говориш от опит.

— О, да! — увери го приятелят му. — На едно увеселение в провинциално имение миналата година. Прекарах много приятна вечер в прегръдките на дама, която ще остане безименна — омъжена, разбира се, и ужасно пренебрегвана от глупавия си съпруг — и тъкмо се оттеглях в стаята си в часовете след полунощ, когато една паста, да опустее дано, ме видя. Макар че много бих искал да знам защо една уж почтена стара мома се промъкваше по коридорите посред нощ!

Той помисли по въпроса и направи физиономия.

— Всъщност не искам. Все едно, тя така се разпищя, че всеки би си помислил, че я убивам в леглото й.

— Но успя да избегнеш брачното блаженство с тази, ъъъ, паста?

Фреди се ухили.

— Баща й беше от ония, дето бълват огън и жупел. Остана ужасен при мисълта един всеизвестен женкар — оказа се, че съм всеизвестен — да се ожени за безценната му девствена дъщеря. Проглуши ми ушите на тема морала ми и ми заповяда веднага да се махам. Е, нямаше нужда да повтаря, нали разбираш. Метнах се на двуколката си и подкарах с пълна скорост. Току-що си бях купил сивите жребци. Много са красиви и бързи! Ще позеленееш от завист. Двайсет и пет километра в час.

Макс отметна глава назад и се разсмя. Колко хубаво беше пак да види Фреди!

— Това ми напомня, че ми трябват карета и два коня. Нямам никакво превозно средство. Искаш ли утре да дойдеш с мен в „Тетърсолс“?

— С удоволствие, но щом искаш двойка, Симпсън продава двата си дорести. Клетникът е принуден да разпродаде всичко, за да покрие дълговете си. Много са бързи, почти колкото моите. Със сигурност по-добри от всичко, което предлагат в „Тетърсолс“. Ако искаш, утре ще те заведа да ги видиш. Ще отделя целия ден. Те са в конюшните му в Ричмънд.

— Чудесно — отговори Макс.

— И така, защо не отидеш да спиш в клуба?

— Не мога. От десет години не съм член.

На лицето на Фреди се изписа ужас.

— Не можеш да останеш с леля си и пастите! Остани да пренощуваш тук. Ще спиш на дивана. Ще вечеряме в клуба и веднага ще те предложа за членство.

— Не мога. Казах на леля, че ще се върна за вечеря.

— Тя нали е инвалид? Ще й занесат супа и препечен хляб в стаята й, така че няма да вечеряш там, освен ако не държиш на компанията на глутница пасти. Защо не се отбиеш само за малко при лейди Биатрис? Бъди мил, дръж се чаровно за пет минути и после ще излезем двамата. Какво ще кажеш?

Макс се замисли. Все пак леля му нямаше да остане сама. А мисълта да прекара вечерта в компанията на Фреди и да се наслади на хубава английска храна в клуба беше примамлива.

— Чудесна идея.

Фреди скочи и дръпна звънеца, за да повика прислужника си.

— Но преди да отидеш където и да било, прислужникът ми ще те избръсне и ще те подстриже като хората. Не мога да заведа в клуба някакъв си пират. Веднага ще откажат да те приемат. Къде са ти дрехите? Още ли са на кораба? Ще пратя някого да ги донесе. Но предполагам, че няма да са подходящи. Ще ти уговоря час при шивача си.

Макс се ухили.

— Нямам търпение да се запознаеш с Флин.

[1] Първата професионална полицейска част в Лондон носи името Боу Стрийт Ранърс. — Бел.прев. ↑

[2] Най-голямата аукционна компания за расови коне във Великобритания — Бел.прев. ↑

Глава 9

Има ли нещастието жената да притежава някакви познания, тя трябва да полага всички — усилия да ги скрие.

Джейн Остин, „Абатството Нортангър“

— Джейн ми казва, че скоро смятате да заминете за Бат. Нали няма да ме напуснете, Аби? — попита лейди Биатрис по-късно този следобед.

Аби й бе донесла чаша чай с прясно опечени бадемови бисквити и при появата й Джейн излезе забързано от стаята с леко виновно изражение. Сега Аби знаеше защо.

— Не е точно така — започна тя. — Джейн е просто…

— Бат е ужасно място! Веднъж ходих. Хората казват, че водата била полезна. Пълни глупости! Нищо, което мирише толкова ужасно, не може да бъде полезно — отсече възрастната дама. — Чаша бордо е сто пъти по-полезна. Когато бях млада, Бат беше много на мода — влиянието на Бо Наш[1], нали разбираш, макар че тогава вече беше покойник — но чувам, че сега пускат кого ли не.

Аби се усмихна.

— Точно затова мислехме да отидем там.

Лейди Биатрис вдигна лорнета си.

— За да общувате със сганта?

Аби се засмя на възмутеното й изражение.

— Не точно затова. Но наистина си мислехме, че там ще имаме по-добра възможност. Обществото на Бат е достатъчно изискано и Джейн може да срещне добра партия.

Най-големите поддръжници на Бат навярно щяха да сметнат Аби и сестрите й не точно за сган, но определено за представителки на „всякаквите хора“, които пускаха там.

— Да направите сензация, това ли имаш предвид? Да намерите съпруг на момичето?

Аби кимна.

— Но няма да тръгнем веднага. След известно време.

Възрастната дама изсумтя.

— Няма защо да ходите в Бат, за да може такова красиво момиче да се запознае с джентълмени.

— Така е, но бих предпочела предложенията, които ще получи, да са почтени — отговори сухо Аби.

Лейди Биатрис се замисли над думите й. След миг промълви:

— Тогава не мога да я виня, че става нервна. За едно младо момиче е естествено да иска вълнуващи неща, а не да седи до една възрастна дама, да й чете романи и дамски списания и да шие.

— На Джейн й е приятно с вас…

— О, знам, скъпа моя, и тя е много добро, мило момиче. Но това не бива да бъдат единствените й занимания. Не е редно хубавите млади момичета да стоят затворени по цял ден. Трябва да излизат, да срещат други млади хора, и по-специално млади мъже, да танцуват, да ходят на театър, да се забавляват. Аз не мога да я представя лично, разбира се, но…

— И през ум не би ми минало да ви моля — увери я Аби. Знаеше, че е изключено. Хората организираха само дебютите на близките си роднини в обществото и по този начин гарантираха не само за характера и добродетелта на момичето, но и за произхода му.

Никой не организираше дебюта на момичета, които са се покатерили през прозореца му, нито пък на момичета, които използваха фалшиви имена, а камо ли на такива с тъмно минало и връзки с бордеи.

Лейди Биатрис я потупа по ръката.

— Знам, скъпа моя, знам. Ти си добро момиче. Но не виждам защо трябва да ходите в Бат, за да намерите съпруг на момичето. Освен ако не искате някой, който е с единия крак в гроба.

Тя наклони въпросително глава.

— Това ли иска — някой богат старец, който скоро ще ритне камбаната и ще я остави богата вдовица?

— Не, госпожо, в никакъв случай! — засмя се Аби. — Джейн е романтичка.

— А ти, госпожице Крадла? И ти ли си романтичка като сестра си? Не мечтаеш ли да имаш съпруг и семейство?

Аби почувства как бузите й пламват.

— Мечтая, разбира се, но съм практична. Аз съм бедна, обикновена и не в първа младост. Не съм идеалната съпруга — отвърна тя нехайно. — Джейн, от друга страна…

— Да, да, но не говоря за нея. Тя ще се справи чудесно. За теб се тревожа. Искам да си щастлива, скъпа моя.

В очите на Аби ненадейно запариха сълзи. Тя примигна, за да ги прогони, и прегърна възрастната дама.

— Не се тревожете за мен, скъпа лейди Биатрис. След като Джейн се омъжи, ще мога да си потърся някой достоен мъж. Вероятно вдовец с цял куп деца, които имат отчаяна нужда от майка.

— Пфу! Според мен можем да ти намерим някой много по-добър. Когато се усмихнеш, изобщо не си обикновена, а очите ти са красиви. И с тези дрехи, които младата Дейзи уши, изглеждаш едновременно елегантна и привлекателна. Не, не бърчи нос, госпожице Крадла. Ти си прекрасно мило момиче и имаш сърце, което всеки мъж ще е късметлия да спечели.

Очите на Аби отново се замъглиха. Тя потисна неочаквания прилив на чувства и измърмори:

— Каква сте ласкателка само! — докато оправяше възглавниците на възрастната дама.

За недоверието й си имаше и други причини, макар че тя така и не каза на никого. Лорънс бе унищожил не само мечтите й.

„Защо да се женя за теб?“.

Проницателният поглед на възрастната дама не се откъсваше от нея и Аби успя да се засмее.

— Добре тогава! След като омъжим Джейн, ще се огледам наоколо, обещавам.

Лейди Биатрис кимна отсечено.

— Много добре, щом така искаш. Тук можем да й намерим много по-добър мъж, отколкото в Бат. Не й трябва дебют, за да срещне подходящи господа. Скъпият Макс би могъл да доведе един-двама, за начало. Младите мъже обикновено се движат на групи. Ще му спомена за това.

Аби си помисли за последния си разговор с племенника на възрастната дама. Беше по-вероятно „скъпият Макс“ да хвърли Джейн и сестрите й в затвора „Брайдуел“, отколкото да й помогне да се омъжи за някого от приятелите му.

— Вашият племенник доста се е променил от времето, когато е нарисувана тази картина — посочи Аби акварелния портрет, който висеше на стената в спалнята на лейди Биатрис, откакто я познаваше.

— О, това ли? — хвърли поглед към него лейди Биатрис. — Не е от най-хубавите. Поръчах да го нарисуват точно преди да замине. Бих предпочела маслени бои и по-добър художник, но Макс бързаше да потегли и се задоволих с най-доброто, което успях да уредя за времето, с което разполагах. Художникът направи няколко скици и Макс замина на следващия ден. Човекът трябваше да го довърши по памет. — Тя изсумтя пренебрежително. — Както виждаш, не е улучил брадичката. А очите са сини. Макс има прекрасни сиви очи.

Аби не би употребила думата „красиви“. „Смразяващи“, „сурови“, дори „корави“ щеше да му подхожда, но „прекрасни“? В никакъв случай! Но не го каза. Лейди Биатрис очевидно го обичаше безкрайно.

— Тук изглежда много млад.

— Само на осемнайсет. Още беше момче, макар че тогава не би го признал. Прекалено млад, за да се впусне в приключения — добави тя и въздъхна. — И твърде, твърде млад за годеж.

— Годеж ли?

По някаква причина новината я стъписа. Лейди Биатрис поклати глава.

— Така и не го обявиха официално, но преди да замине, Макс ми каза, че се е споразумял с момичето и баща му. — Тя сбърчи нос. — Не ми съобщи почти никакви подробности. Каза ми за нея в последната минута. Вероятно в случай че с него стане нещо.

— Разбирам — измърмори Аби. На осемнайсет години един мъж наистина беше много млад за годеж. — Но все пак е заминал?

Лейди Биатрис кимна.

— Мислиш си, че един влюбен млад мъж не се държи по този начин, но лично аз се зарадвах, че ги разделя цял океан. И, разбира се, че ще преживее някое и друго приключение и ще извърши някоя и друга глупост. Това почти ме накара да се примиря със заминаването му… Почти.

— Значи не сте одобрявали?

Аби имаше предвид заминаването му, но лейди Биатрис не я разбра.

— Макс беше ученик, когато онази харпия се вкопчи в него. Доколкото разбирам, нейният баща й е представил Макс, когато той е бил само на шестнайсет.

— Не я харесвате.

— Не знам нищо за нея. Не познавам нито момичето, нито бащата — отговори лейди Биатрис с безпристрастен тон, който ни най-малко не заблуди Аби. — Макс ме накара да му обещая, че докато не се върне, няма да поддържам контакт с тях, освен ако, разбира се, се случи най-лошото, а това, слава богу, не стана. Удържах на обещанието си, но признавам, че почти всеки ден се молех да чуя новини за нея. Фатални новини. Абсолютна загуба на време — очевидно проклетото момиче продължава да цъфти.

Тя въздъхна.

— Предполагам, че ще я срещнем скоро сега, след като Макс се върна. — За миг замълча, отдадена на мрачни мисли. — Госпожица Хенриета Парсли. — Изрече името така, сякаш усещаше лош вкус в устата си.

— Необичайно име.

Възрастната дама изсумтя.

— Ние не ги познаваме.

Аби се зачуди за себе си ли говори, или за всички представители на висшето общество.

— Доколкото разбрах, са от север. Парсли е обикновен гражданин — търговец или фабрикант, копач на въглища или нещо подобно. Макс се е запознал с него в някаква фабрика!

Изрече го така, сякаш ставаше въпрос за дъното на падението.

— Колко странно! Как се е озовал там, нещо във връзка с училището ли?

Фабриката беше странно място за шестнайсетгодишно момче с благородно потекло.

Лейди Биатрис сви рамене.

— Май е имало някаква изложба — парна машина или друга такава глупост. Като момче Макс беше луд по машинариите. Точно затова така се учудих, когато ми каза, че заминава на плаване. Не знаех, че е изпитвал тайна страст към пътуванията и приключенията… до деня, в който дойде и ми каза, че заминава. Толкова внезапно! Но далеч по-приемливо от някакви си зловонни, шумни машини.

Тя поклати глава, отдадена на спомените си.

— Все ходеше в една или друга леярна, слизаше в мини и обикаляше по какви ли не страховити места. Постоянно говореше за това — казваше, че бъдещето е в парата. — Пак сви рамене. — А ето че се отправи към морето. Но пък страстите на едно момче никога не продължават дълго. Не съм ли права? Жалко, че не забрави и за Парсли.

— Изглежда, интересът му към морето се е оказал траен — отбеляза Аби.

— Да, цели девет години. Можеш ли да повярваш?

— Предполагам, че госпожица Парсли не е имала нищо против дългото му отсъствие?

Лейди Биатрис отвърна безразлично:

— Не мисля, че е имала избор, скъпа моя. Мъжете правят каквото решат.

— Изненадана съм, че е приела да чака толкова време.

Лейди Биатрис вдигна лорнета си.

— Дъщерята на обикновен гражданин? Да не иска да чака моя племенник?

— Разбира се, сигурна съм, че много го обича — отговори успокоително Аби. Явно го обичаше, щом го е чакала девет години. Не можеше да не съчувства на клетата госпожица Парсли, която бе прекарала цялата си младост в чакане.

Лейди Биатрис изсумтя грубо.

— Повече обича титлата му. О, не знам какво си мисли това проклето момиче и не ме интересува. От девет години се моля да се удави, да пристане на някого, да падне в някоя мина или в дупка, или както там му викат на север. Но не се случи, иначе Макс щеше да го спомене. Е, стига сме говорили за това дяволско създание. Дори не ми се мисли за нея или за факта, че Макс несъмнено ще иска да уредя сватбата му сега, когато се върна.

Аби отново погледна към портрета на лорд Девънам. Беше го виждала стотици пъти и се бе питала що за човек е племенникът на лейди Биатрис, но за нея тогава този племенник бе само теоретичен. Сега беше истински. Едър, арогантен и оскърбителен.

Портретът наистина не беше много добър, но у момчето имаше нещо — някаква черта, която не се долавяше у мъжа. И това нямаше нищо общо с формата на брадичката или с цвета на очите му. У момчето на картината имаше нещо много… самотно.

— Малък ли е бил, когато е загубил родителите си? — попита тя и сама се изненада от въпроса си. — Затова ли сте го отгледали вие?

— О, не съм го отгледала аз, скъпа моя. Майка му избяга с друг мъж, когато Макс беше само на шест. Тя умря в чужбина след няколко години, при раждането на незаконния му полубрат. Аз щях да взема Макс незабавно при нас, но баща му отказа. Изпрати го в пансион — каза, че бил прекалено мек и в училището щели да го направят мъж. — Тя направи гримаса. — Прекалено мек! За едно малко момче е съвсем естествено да страда за майка си.

За миг тя замълча и се замисли, а Аби си представи как едно шестгодишно момченце е изпратено на училище сам-самичко. За да го направят мъж.

Това не я накара да прости оскърбителното поведение на мъжа, но смекчи сърцето й към момчето, което е бил.

— Той така и не спря да я чака да се върне, разбираш ли, и това разгневяваше баща му до краен предел.

— Разгневявало го е? Защо?

За дете на тази възраст бе съвсем естествено да тъгува за майка си. Аби още страдаше за своята, а беше на дванайсет, когато тя почина.

— Трябва да познаваш Хектор, за да разбереш. Всичко се въртеше около него. Никой друг нямаше значение. Затова, когато Макс се втурваше към стълбището или към прозореца всеки път, когато дойдеше някой гост — мислеше, че майка му се е върнала, както му била обещала! — Хектор го приемаше като критика към себе си.

Аби беше ужасена.

— Как е възможно страданието на едно момче за майка му да бъде критика към бащата?

— Напомняше му, че е рогоносец… и не, разбира се, че дете на възрастта на Макс не знаеше нищо за тези неща. Но скръбта на малкия постоянно напомняше на Хектор за унижението му… да, „унижение“ е най-точната дума. Той беше студен човек и никога не беше обичал жена си. Сега като се замисля, не обичаше никого, дори сина си. Само себе си.

— Значи баща му е изпратил едно тъгуващо малко момче в пансион — довърши Аби. — Предполагам, че е идвал при вас за ваканциите.

— Не и докато баща му беше жив.

Нещо в изражението на лейди Биатрис накара Аби да попита:

— Е, добре, къде е ходил за празниците?

— Никъде — поклати печално глава лейди Биатрис. — Баща му няколко пъти уговаряше да го вземе за Коледа, но винаги изникваше нещо и го оставяше в училището да чака… — Тя вдигна глава. — Тогава, разбира се, аз не знаех за това, иначе щях да отида до Мидълсекс и лично да го доведа у дома. — Въздъхна тежко. — Прекара първата си семейна Коледа с мен, когато беше вече дългурест младеж. След като баща му почина. И, разбира се, после започна да идва за всяка ваканция, не само за Коледа.

Въпреки сегашното си негодувание към мъжа Аби се ужаси от картината, която й бе обрисувала възрастната дама. Горкото самотно момченце, което чака родителите си, които така и не бяха дошли! Осъзна, че е по-ужасно и от това родителите ти да са мъртви. Имаше нещо толкова жестоко в постоянното отлагане на надеждата.

Нищо чудно, че той обичаше леля си. Но тогава защо я беше оставил сама толкова години?

— И, разбира се, всички тези години на неизпълнени обещания — продължи лейди Биатрис. — Точно затова за него е толкова важно да държи на думата си. Това е нещо, на което човек винаги може да разчита у племенника ми: да удържи на думата си. Именно по тази причина ще се ожени за оная малка харпия, проклета да е!

Лицето й се сгърчи в гримаса.

— А сега ще позвъниш ли за тази моя камериерка, Аби, скъпа? Искам да се изкъпя. И попитай Дейзи дали може да ми отдели малко време. Довечера ще сляза да вечерям долу и искам да изглеждам колкото се може по-добре за Макс. Горкото момче здравата се стресна, когато ме видя днес.

Аби вдигна поглед.

— Значи довечера ще се върне?

— Разбира се. Каза, че ще се прибере преди вечеря. Това е първата му вечер вкъщи, както и първия път, когато ще вечерям долу, затова искам да се уверя, че всичко ще е наред. Би ли помолила Федърби и готвачката също да се качат? Нямаме време за голяма подготовка, но искам да сервираме някои от любимите му ястия.

— Мога да го уредя вместо вас — предложи Аби.

— Знам, скъпа моя, но това е нещо, което искам да направя лично за него. По изключение ти и сестрите ти можете да спрете да се безпокоите за мен и за тази къща. Иди в стаята си и се разкраси. Бих искала тази вечеря да бъде паметна.

Аби слезе на долния етаж леко обезпокоена от това, което беше научила. Образът на едно тъжно момченце, което чака безкрайно на прозореца, се сблъскваше в съзнанието й с образа на небръснатия дългокос викинг, който бе изтрополил по стълбата, бе я повдигнал във въздуха и бе накарал дъха й да секне. А после идваше студеният, язвителен обвинител, който се усъмни във всяка една черта от характера й и й предложи подкуп в каретата.

Кого от тях щеше да види на вечеря? Ако лорд Девънам изобщо се появеше.

* * *

— Не е ли приятно? — възкликна Джейн. — Първата ми истинска вечеря в обществото — тоест, ако не броим Пилето. — Тя погледна към другите и обясни: — Дома за дъщери на изпаднали в нужда дами „Пилбъри“. Там живяхме с Аби, след като мама почина.

Всички седяха в салона, облечени с най-хубавите си дрехи. Лейди Биатрис изглеждаше крехка, но великолепна в зашеметяващата рокля от пурпурен атлаз, която Дейзи и камериерката й, Сътън, бяха ушили.

Дейзи седеше до нея, стиснала нервно чашата с шери. И тя никога не беше вечеряла в обществото, но за разлика от Джейн, не го очакваше с нетърпение. Прислужниците, особено пък тези, които бяха израснали в бордеи, обикновено не владееха маниерите, очаквани на масата на висшето общество.

— Трябва само да правиш това, което правя аз — беше я уверила Аби.

Федърби, великолепен в хубавия си нов костюм, разнасяше шерито… от двайсет минути насам. Аби улови погледа му, погледна към Джейн и леко поклати глава. Федърби също погледна към Джейн, която изглеждаше малко по-розова, отколкото би могло да се обясни с топлината от огъня в камината, взе празната й чаша и я смени с чаша лимонада.

Часовникът удари петнайсет минути след часа за вечеря.

— Сигурна ли сте, че лорд Девънам е казал, че ще вечеря тук? — попита Аби.

— О, да, скъпа моя — отговори ведро лейди Биатрис. — Макс винаги изпълнява това, което е казал.

Аби съвсем не беше толкова убедена. Малко хора, прекарали последните девет години в чужбина, а последните няколко месеца на кораб, биха предпочели да прекарат първата си вечер в Лондон с възрастната си леля. Все още не беше видяла така възхваляваното спазване на думата му.

Тя погледна към часовника за четиринайсети път за последните десет минути и стисна устни. Джейн не беше единствената в приповдигнато настроение. Всички се бяха потрудили много за тази вечеря — целия следобед лейди Биатрис не спря да издава заповеди, а те тичаха из къщата и се стараеха всичко да стане идеално. Но ако лорд Девънам не дойдеше, най-разочарована щеше да бъде леля му.

Дамарис се наведе към Аби и попита шепнешком:

— Няма да дойде, нали?

Изминаха още пет минути. Търпението на Аби се изчерпа. Тя остави чашата с шери и стана.

— Мисля, че е време да отидем в трапезарията. Изглежда, лорд Девънам е бил забавен…

В коридора отвън прозвуча дълбок мъжествен глас, последван от бързи, отсечени стъпки.

Вратата на дневната се отвори и на прага застана лорд Девънам. Аби ахна против волята си.

От викинга нямаше и следа. Дългата тъмна коса, завързана с кожена лента, сега беше къса, с почти строга подстрижка, подвиваше се едва забележимо на слепоочията и челото и смекчаваше суровите черти на лицето. Прическата, известна като „Брут“.

За разлика от повечето мъже, той не беше пригладил косата си с помада. Тя изглеждаше чиста и мека — коса, която събуждаше желание да прокараш пръсти през нея. Не че Аби изпитваше такова желание, разбира се.

Наболата брада също я нямаше. Сега беше гладко избръснат и силната линия на челюстта му ясно се очертаваше. На брадичката му имаше лека вдлъбнатина, почти като трапчинка, но не толкова дълбока.

Тъмнокафявите панталони прилепваха плътно по гъвкавото му, могъщо тяло. Носеше високи ботуши, черни и излъскани до блясък. Жакетът му беше тъмнокафяв, над бяла риза и сива копринена жилетка на тънки райета. Шалчето му бе консервативно завързано.

Изглеждаше великолепно.

Аби си помисли за уязвимото момченце от разказа на лейди Биатрис. В лицето и поведението на този мъж нямаше и следа от уязвимост.

Тя още кипеше от гняв заради обидите, с които я бе обсипал. Той я погледна и застина на мястото си. За един дълъг миг суровият му сив поглед задържа нейния като в плен. Аби го усети като допир, като топла вълна, която премина през тялото й, толкова силна, че тя отстъпи крачка назад, сякаш я беше сграбчил, а не само я гледаше.

Обляна от горещина и обзета от ненадейна стеснителност, тя отклони погледа си и оправи новото кремаво жакетче с набори, което й бе ушила Дейзи. Много го харесваше. През целия си живот не беше носила нещо толкова хубаво и женствено.

Лорд Девънам обаче продължаваше да я гледа.

Защо? Да не смяташе да я прогони? Надяваше се да не го направи. Лейди Биатрис толкова се радваше, че се е върнал, и така се постара да направи вечерята специална! Аби не искаше нищо да я развали.

Той се прокашля леко, прекоси стаята и се поклони над ръката на лейди Биатрис.

— Лельо Биа, ти си облечена и си станала! И ако ми позволиш да отбележа, изглеждаш много елегантно.

Леля му го погледна грейнала.

— Но разбира се, милото ми момче! Да не си помисли, че няма да направя усилие и да стана за първата ти вечеря у дома?

За миг на лицето му се изписа объркване.

— У дома, но…

Тя вдигна лорнета си и го огледа одобрително.

— Виждам, че си намерил бръснача си.

Той разсеяно прокара ръка по прясно избръснатата си брадичка и сякаш за пръв път осъзна какво означават празните чаши за шери, както и факта, че всички са облечени за вечеря.

— Чакали сте ме. Съжалявам, не знаех, че ме очаквате.

— Каза, че ще се върнеш преди вечеря.

— Знам. Извинявам се, че закъснях — каза той и погледна към вратата. — Трябва да изляза за малко. Веднага се връщам. Фреди Монктън-Кумс е навън с двуколката си…

„Значи е имал свои планове за вечеря“ — помисли си Аби.

— Младият Монктън-Кумс? Помня го — каза лейди Биатрис и отправи многозначителен поглед към Аби. — Покани го да влезе. Беше много мършаво момче, доколкото си спомням. Малко хубава храна ще му се отрази добре. Но е изгодна партия, много изгодна.

Лорд Девънам се намръщи.

— Той вече уговори да вечеря в клуба си…

Но леля му бе изпила няколко чашки шери и не можеше да бъде разубедена.

— Глупости! Ще отиде в клуба по-късно. Тук имаме предостатъчно храна. Уилям, донеси още един стол. Макс, иди да доведеш Фреди. Не съм виждала това момче от години, но винаги съм обичала майка му и ще се радвам да си поговорим. Пък и тези момичета копнеят за млади събеседници, а един добре възпитан, елегантен млад безделник е точно това, което им трябва. Нали така, момичета?

„Лорд Девънам съвсем не изглежда радостен от предложението й“ — помисли си Аби. Нежеланието му да им представи приятеля си беше очевидно.

Той сви рамене.

— Ще му предам поканата ти, лельо Биа, но не мисля, че ще дойде.

Макс излезе при Фреди, който чакаше в двуколката. Фреди взе поводите.

— Бързо свърши.

— Извинявай, но леля ми очаква да вечерям с нея.

— На поднос в спалнята й? — направи физиономия Фреди.

— Не, положила е усилие да се облече и да слезе на долния етаж за първата ми вечер в Англия и няма да я разочаровам. Ще трябва да отложим вечерята в клуба за някой друг път. — Направи пауза и добави: — Помоли ме да поканя и теб…

— С пастите ли? — попита мрачно Фреди.

Макс потисна усмивката си.

— С младите дами, да.

Фреди потръпна.

— За нищо на света. Сам се спасявай.

— Страхливец.

— До мозъка на костите — съгласи се приятелят му. — И ако накрая тръгнеш към олтара с някоя от тях, обречен да прекараш живота си прикован за паста, да не кажеш, че не съм те предупредил. Отстъпи!

Той дръпна поводите и двуколката потегли.

Макс я гледаше как завива елегантно зад ъгъла и се усмихна. Когато накрая видеше момичетата, Фреди щеше да го убие.

Тази вечер и четирите изглеждаха извънредно привлекателни, издокарани по този начин. По-младите целяха да зашеметят всички, но госпожица Чанс… Той преглътна.

Роклята й беше проста — самата елегантност, в блед сиво-зелен цвят, който подчертаваше зеленото в удивителните й очи. Но от начина, по който деликатно прилепваше по извивките на стройното й тяло, му беше пресъхнала устата.

Колкото до това късо бяло… как се казваше… с дълги ръкави, пристегнато точно над талията й… същинска пяна от дипли, която изящно обхващаше гърдите й като гарнитура от разбита сметана.

Гледката бе заличила от ума му всяка мисъл за цяла минута.

[1] Букв. Красавецът Наш. Ричард Наш (1674–1761) — прочут лондонски кавалер, който определя модата във Великобритания през XVIII век. Най-известен е като церемониалмайстор в Бат. — Бел.прев. ↑

Глава 10

Хората твърде рядко успяват да разкрият цялата истина. В повечето случаи остава нещо недоизказано или криворазбрано.

Джейн Остин, „Ема“[1]

Масата беше тежка, пищна и старомодна и дори след като махнаха всичките й крила, пак беше прекалено голяма за шестима души, освен ако не искаха да крещят и ръкомахат, вместо да разговарят — следа от по-светското и по-официално минало на къщата.

Икономът бе разрешил проблема, като сервира на всички в единия край на масата: леля Биа начело, Макс от дясната й страна, а до него госпожица Джейн и госпожица Дамарис. Госпожица Чанс седеше срещу него, отляво на леля Биа, а госпожица Дейзи — до нея.

— Приготвихме толкова от любимите ти ястия, колкото успяхме за това кратко време — обърна се леля Биа към Макс, докато той я настаняваше. Тя бе настояла да измине десетината стъпки до трапезарията, макар че той трябваше да я подкрепя от едната страна, а „милата Аби“ — от другата. Все още бе стъписан от това колко е крехка.

— Печено говеждо с йоркширски пудинг. Сигурна съм, че докато те нямаше, не си вкусвал хубаво английско говеждо. И пай с бифтек и бъбреци. Помниш ли колко го обичаше? И картофи, печени с масло и сметана, и зелен фасул, о, и вестфалска шунка. Ти много я обичаш! — добави тя, докато прислужниците слагаха на масата огромен бут, последван от пиле в някакъв подобен на сметана сос, супник, купа с пресен зелен грах и желе.

— Всичко е прекрасно, лельо Биа, благодаря ти.

Дори не беше забелязал храната. Сега погледна към подбраните блюда на масата и се трогна, че си е спомнила. Това бяха любимите му ястия, когато беше ученик и идваше при нея за празниците.

Оттогава вкусът му донякъде се беше променил — сега предпочиташе по-пикантна храна, — но блюдата пред него събудиха приятна носталгия.

— Само почакай да видиш какво сме приготвили за десерт — обикновен пудинг, лимонова пита, още едно плодово желе и крем от сметана, захар и вино. — Тя добави към момичетата: — Моят племенник винаги е обичал сладкото.

Макс се усмихна. Това не се бе променило особено.

Леля Биа се обърна към госпожица Чанс, която не беше продумала досега:

— Нали ти казах, Аби, че знам какво ще се хареса най-много на племенника ми!

— Така е — усмихна й се сърдечно госпожица Чанс, но дори не погледна към него. Все още му се сърдеше за това, което й каза в каретата. Макс не можеше да я вини, не и напълно.

Не знаеше какви са мотивите й, нямаше представа защо се преструва на племенница на леля му, но сега приемаше, че е спасила възрастната дама от ужасна ситуация и той й е длъжник. А Макс Девънам винаги плащаше дълговете си.

— Скъпото момиче искаше да ми спести грижите, но за мен беше удоволствие. А, ето, potage Crecy[2] — каза леля му, когато лакеят внесе голям супник. — Картофи, праз лук, целина, моркови и сметана. Знам, че е зимна супа, но това нелепо време е толкова студено, че спокойно можем да я поднесем, а ти много я харесваше.

— Ти няма ли да я опиташ? — попита Макс, докато лакеят се приближаваше да му сервира. Първо трябваше да поднесат на леля му.

— Не — отговори тя и направи гримаса, щом икономът постави пред нея купичка с гъста зеленикава течност. — Очевидно аз трябва да ям potage creme de compost.

Макс се намръщи.

— Creme de какво?

— Компост — вдигна рамене тя. — Е, поне аз така го наричам и те уверявам, че е съвсем подходящо. Пълно е с плевели. Някаква вещерска отвара, която Дамарис е забъркала. О, признавам, че слага масло и сметана и прави всичко по силите си, за да направи тази противна смес вкусна, но така или иначе тя си остава само плевели.

Макс се обърна към госпожица Дамарис:

— Плевели ли?

— Супата е същата като нашата, само че има още някои билки, включително коприва и крехки листа от глухарче — отвърна тя невъзмутимо. — Те спомагат за прочистване на тялото, подсилват кръвта и стимулират апетита.

— Много са полезни — обади се госпожица Чанс, която очевидно искаше да привлече хапливите му забележки към себе си.

Той погледна купичката на леля си.

— Може ли да я опитам?

— Заповядай — съгласи се тя и я бутна към него.

Макс опита супата. Не беше лоша. Когато преглътна, в устата му остана леко горчив вкус, но беше много приятна. Но ако леля му не я харесваше…

— Трябва ли да я ядеш?

— Не трябва, ако не иска да се подобри — отговори ведро госпожица Чанс.

— Е, добре, щом трябва — съгласи се леля Биа с многострадален тон и посегна към супата си. — След като милата Дамарис ми я е приготвила лично. Това момиче е чудесна готвачка — обърна се тя към Макс. — Още в деня, в който пристигнаха, ми направи първото свястно ядене от месеци насам — варени яйца с препечен хляб с масло. И това не е всичко. Тя готви за цялата къща почти цяла седмица, преди Федърби да ни намери готвачка.

— Това е необичайно умение за една дама, госпожице Дамарис — каза Макс.

Леля Биа ядеше от супата си с голямо удоволствие, насърчавана от госпожица Чанс, която разчупи питка топъл хляб и й го намаза с масло. Макс виждаше, че тя много се грижи за леля му. И сякаш почти я закриляше. Просто му се искаше да знае защо.

Абигейл Чанс не беше човекът, за когото ставаше въпрос в писмото на лейди Бедингтън. Шотландският доктор не бе спрял да я хвали. Макс виждаше, че тя се грижи добре за леля му. А леля Биа очевидно беше много привързана към нея и останалите момичета.

Но защо жена като госпожица Чанс се бе заинтересувала от делата на една възрастна аристократка, за която Макс беше сигурен, че не й е роднина, и преди всичко как се бе запознала с нея — тези въпроси все още го смущаваха.

Макс не вярваше в алтруизма. От опит знаеше, че хората обикновено имат тайни и крият не особено благородни мотиви.

— Баща ми ми даде образование в много области — каза госпожица Дамарис.

— А вие, госпожице Джейн? И вие ли можете да готвите? — обърна се Макс към момичето.

— Мили боже, не! — засмя се Джейн. — В Пилето така и не ни научиха на нищо полезно, нали, Аби?

Сестра й я изгледа страховито от другата страна на масата, но госпожица Джейн не забеляза.

— В Пилето ли?

— „Пилбъри“, до…

Тя изохка и се обърна изненадана към Дамарис — която вероятно я бе сръчкала с лакът в ребрата — после погледна към Аби.

— О!

Изчерви се и започна да яде от супата си.

„Пилбъри, до…“? Дом ли? Разположено до? Каквото и да беше, госпожица Чанс не искаше сестра й да говори за него, което означаваше, че Макс много се заинтригува. Той отново се обърна към госпожица Дамарис:

— Значи вие двете имате различни бащи.

Тя се изчерви и измънка нещо утвърдително.

— Но и двете се казвате Чанс.

Той остави тези думи да натежат във въздуха за един безкрайно дълъг миг, преди да добави:

— Колко странно!

— Да, нали? — съгласи се госпожица Аби с дружелюбност, която не заблуди никого. — Но животът е странен, не сте ли съгласен?

Предизвикваше го да го направи на въпрос. Макс се усмихна. В трапезарията за малко се възцари тишина, докато прислужниците раздигаха купите със супа и слагаха чинии.

— Боя се, че госпожица Чанс ми е малко сърдита, лельо Биа — каза Макс, докато икономът му сервираше от току-що разрязаното печено говеждо.

За награда получи проблясване на сиво-зелена светкавица, когато госпожица Чанс го стрелна с присвити очи.

— Тази сутрин… обменихме мнения.

— Аби, вярно ли е? Сърдита ли си на племенника ми? — Това очевидно зарадва леля му.

— Съвсем не. Той не е виновен — отвърна госпожица Чанс, без да й мигне окото.

Това не беше прошка. В никакъв случай. Беше уловка. Макс зачака.

— За какво не е виновен?

Госпожица Чанс приключи със сипването на зеления фасул в чинията си.

— Че е живял по диви и нецивилизовани места толкова дълго, че е забравил как трябва да се държи един джентълмен.

Сестрите й ахнаха. Леля му го погледна стреснато, после се засмя.

— Ти какво ще отговориш, милото ми момче?

— Нищо, лельо Биа. Мисля, че бях на дванайсет, когато ти ме научи, че един джентълмен никога не противоречи на дама. — Той погледна госпожица Чанс и добави: — Пред хората.

Без да трепне, тя набучи с вилицата си една шушулка и я изяде.

— И за какво споделяхте мнения? — настоя леля Биа.

Сестрите на госпожица Чанс видимо се напрегнаха и го загледаха скришом. Очевидно тя им беше разказала всичко, но не го бе споменала пред леля му. Защо? Това щеше да й бъде само от полза.

Госпожица Чанс мълчеше. Очевидно не възнамеряваше да споделя за кавгата им, дори когато леля Биа я беше подканила. Вместо това набоде втора шушулка и я изяде. Бавно.

— Мисля — каза Макс точно когато шушулката се плъзна между устните й, — че дължа извинение на госпожица Чанс за част от нещата, които казах.

Очите й се разшириха. Тя се задави. Макс я изчака да спре да кашля и да си допие шампанското.

— Казах някои сурови неща, госпожице Чанс. Сбърках и се извинявам.

— Добре казано, момчето ми! — обади се одобрително леля му. — Добре са те възпитали — тоест аз съм го възпитала — добави тя към момичетата. — Аби, ти какво ще кажеш?

— Приемам извинението ви, лорд Девънам — отговори тихо тя, но не направи опит да се извини за онова, което му беше наговорила. Включително обвинението, че е оставил леля си да гние тук. Което все още го човъркаше.

Значи не му бе простила напълно. Добре — той пък все още имаше подозрения за мотивите й. И за миналото й.

— Чувала съм, че сте били на много интересни места, лорд Девънам — каза Аби, докато Федърби вземаше чинията й. — Ще ни разкажете ли за тях?

— О, моля ви, лорд Девънам! — обади се и Джейн, очевидно горяща от желание да компенсира грешката си отпреди малко. — Много искам да чуя за приключенията ви. И ти, нали, Дамарис?

— Да, наистина — измърмори покорно Дамарис.

Макс погледна към Дейзи и зачака и тя да изрази пламенното си желание да чуе разказите му. Може би обаче никой не я бе сръгал или ритнал, защото тя остана все така съсредоточена върху вечерята си. Всъщност, забеляза Макс, беше съсредоточена върху това как да държи приборите си. Гледаше ги и се мръщеше и през няколко секунди хвърляше таен поглед към госпожица Чанс, за да види как тя държи своите.

С елегантна самоувереност и абсолютно никаква свенливост. Тя беше научена на изискани маниери, както и другите две.

Донесоха второто блюдо: панирани момици, риба и изобилие от сладкиши, както бе обещала леля му.

— Е, Макс? — подкани го леля Биатрис. — Няма ли да ни разкажеш за пътуванията си?

И така, до края на вечерята Макс ги забавлява с разказите си за далечни страни, за екзотичните места, които бе посетил, и за някои от приключенията, които бе преживял заедно с приятелите си.

Всичко вървеше идеално, докато госпожица Чанс не посегна към един от любимите му десерти — крем със сладка бита сметана. Отиваше на пенестата й горна дреха.

Госпожица Чанс потопи лъжицата в сметаната и я поднесе към устата си.

Макс преглътна. Гласът му заглъхна.

Устните й се затвориха над лъжицата и очите й се притвориха в блаженство, докато сладката смес минаваше по езика й и се плъзваше по гърлото й.

Макс се насили да продължи разказа си. Нямаше нищо необичайно в начина, по който се хранеше тя — беше напълно comme il faut[3]. Защо тогава не можеше да откъсне очи от нея?

Тя си взе още една лъжица. Този път, когато бавно я извади от устата си, в ъгълчето на горната й устна остана да трепти мъничка капчица сметана. Тя я облиза, без да бърза.

Устата на Макс пресъхна. Думите заседнаха неизречени в гърлото му.

След миг госпожица Чанс спря да загребва от сметаната и вдигна вежди. Гледаше към него. Всички на масата го гледаха и чакаха да продължи разказа си. Проклет да е, ако знаеше за какво говори. Той се прокашля леко.

— Май обичате десерт със сметана, госпожице Чанс?

Каква духовита забележка само!

— Много. А вие, лорд Девънам?

Тя гребна трета лъжица, без да бърза. Слабините му се стегнаха.

— Да.

Гласът му прозвуча като грачене. Той откъсна поглед от възхитителната уста на госпожица Чанс и се обърна към леля си. Почти очакваше да види широка разбираща усмивка — понякога леля Биа беше много проницателна — но тя изглеждаше уморена, дори изтощена, и той се притесни.

— Как се чувстваш, лельо Биа? Нали не си уморена?

— За съжаление съм — отговори тя и се намръщи. — Боя се, че остарявам.

— Глупости! За пръв път слизате в трапезарията, освен това целият ден беше много натоварен — възрази госпожица Чанс. — Нищо чудно, че сте уморена. Възстановяването ви върви прекрасно, но не бива да се преуморявате. Да повикам ли Уилям да ви занесе горе? — И тя стана, за да й помогне.

— Аз ще те занеса — каза Макс, заобиколи масата, вдигна леля си на ръце — смая се колко е лекичка — и я занесе в спалнята й. Госпожица Чанс забърза пред тях, за да отваря вратите. После изпрати да повикат Сътън, камериерката.

— Сега Сътън ще ми помогне — обади се раздразнено възрастната дама, когато Макс внимателно я положи на леглото. — Няма защо вие двамата да се въртите тук.

Макс излезе. Аби се позабави няколко секунди, но лейди Биатрис размаха ръце, за да я изгони.

— Това, че мен не ме бива вече, не означава, че трябва да развалям вечерта на младите.

— Нищо не разваляте — увери я Аби. — Вечерта беше прекрасна, а вечерята — великолепна. А и предполагам, че лорд Девънам има друг ангажимент. Едва ли ще иска да пие портвайна си в самотно величие, не смятате ли?

Но когато излезе от стаята на лейди Биатрис, завари лорд Девънам да я чака в коридора.

— Преди малко говорех сериозно — каза той. — Някои от нещата, които ви казах в каретата, бяха неоправдано сурови и се извинявам за това.

Аби можеше да чуе думата „но“, която щеше да последва, затова я изрече вместо него е изражение на хладно спокойствие:

— Но?

— Но и двамата знаем, че вие не сте роднини на леля ми, камо ли племенници. — Той пристъпи към нея. — Макар да ценя грижите, които сте полагали за леля ми, когато е била болна — и искрено ви благодаря за тях — искам да ви е ясно, че това не дава право нито на вас, нито на така наречените ви сестри да се възползвате от нея по други начини. Затова ви предупреждавам: няма да допусна да го сторите. В мига, в който видя и най-малък признак за възползване, ще ви хвана за ухото и ще ви изхвърля. И вас, и останалите. Ясно ли е?

За един дълъг миг погледът му остана вперен в нейния. Аби отчаяно се опитваше да измисли някакъв съкрушителен отговор, но съзнанието й остана вбесяващо празно. Можеше само да го изгледа гневно. И безсилно.

Очевидно удовлетворен от отговора й — или от липсата на такъв — той се обърна рязко и излезе. Миг по-късно Аби чу отварянето и затварянето на входната врата.

* * *

— Не мога да разбера какво е намислила — обърна се Макс към Фреди. Беше го намерил в клуба, след това отидоха в друг клуб и най-накрая се прибраха в жилището на Фреди, за да пийнат на спокойствие. — Сигурен съм, че крои нещо, но какво, по дяволите?

— Навярно иска да се омъжи. Обикновено пастите искат точно това.

Когато Макс пристигна, Фреди вече бе погълнал впечатляващо количество коняк.

Макс изсумтя.

— Как това, че се грижи за леля ми, ще й помогне да се омъжи? Когато е започнала, аз дори не бях в страната и никой, дори ти и леля ми, не знаеше, че ще се върна скоро.

Озадачен, Фреди почеса изискано фризираната си глава.

— Признавам, че този план е необикновено хитър, но човек никога не бива да подценява лукавствата, на които е способен умът на пастите.

— Тя не е паста.

Макс не знаеше какво точно е паста, не и според терминологията на Фреди, но беше сигурен, че Абигейл Чанс не е такава. За начало, беше прекалено привлекателна. Повече, отколкото бе полезно за спокойствието му.

Фреди поклати глава.

— Твърде дълго време прекара далеч от Англия. Живял си като волен приключенец. Представа си нямаш. Повярвай ми, пастите са навсякъде. — Замисли се върху собственото си твърдение и добави: — Освен на корабите. Точно затова си толкова бос по темата.

Макс също се замисли. Фреди беше донякъде низвергнат от благовъзпитаното общество, но в думите му имаше известна истина — през последните две години не бе общувал с нито една англичанка. Всъщност, като се вземеше предвид фактът, че когато замина, беше само на осемнайсет и нямаше много опит с жените, или поне с англичанките, беше почти невеж в това отношение.

— Е, какво мислиш?

Фреди завъртя коняка в чашата си и се загледа в светлината на свещите, която се отразяваше в течността.

— Благодарност?

Фреди кимна мъдро.

— Знае, че обичаш лейди Биа. Смята, че ако възрастната дама я обикне, ти ще й предложиш брак.

Макс изсумтя.

— Никога не съм чувал по-голяма глупост. Да се оженя за някоя, защото леля ми я харесва?

— Не казвам, че ти ще го направиш. Казвам, че точно това би си помислила някоя паста.

— Глупости. Ако очаква брак по тази причина, значи е пълна глупачка, а тя не е. И не е паста, каквото и да значи това.

Той отиде до огъня — наистина беше страшно студено като за лято — и разрови въглените с ръжена.

— Леля ми й осигурява подслон и малка издръжка… И ако това е всичко, бих го разбрал, но тя наистина полага много усилия за леля. Далеч повече от всичко, което би могло да се очаква от прислужница или платена компаньонка. Ако ги види някой непознат, ще ги вземе за майка и дъщеря. Или за баба и внучка.

Или за леля и племенница — точно каквото беше абсурдното твърдение на леля му.

— Тогава може би точно това иска.

— Да й бъде като внучка?

— Така мислят жените — настоя Фреди. — Много обичат семейството.

— Но това е смешно — не би могла! Тя — те — не са роднини на леля ми. Там е цялата работа. Човек не може просто да се появи и да стане нечий роднина.

Фреди поклати глава.

— Макс, Макс, Макс, проблемът ти е, че от девет години — е, всъщност почти през целия си живот, като се замисля — си живял в мъжки свят. Свикнал си да има логика, причини, смисъл. Жените не мислят като нас. Те са емоционални.

Вярно беше. Когато я прихванеха, леля Биа бе неуязвима за логиката. Макс свирепо разбута огъня и в комина се разхвърчаха искри.

— Онзи ден, например, майка ми се разплака.

Макс примигна. Това не звучеше в стила на майката на Фреди. Разбира се, той не я бе виждал от години, но тя открай време му правеше впечатление на енергична жена, която няма време за глупости. Видна светска дама, прочута с приемите си, тя бе успяла да омъжи всички сестри на Фреди за изгодни партии.

— Уверявам те, заплака с истински сълзи. Сякаш това ще ме накара да препусна към олтара с някоя подходяща партия. Питам те, можеш ли да си ме представиш прикован до живот към някоя подходяща?

— Точно за теб не би ми хрумнало — съгласи се Макс.

— Ето, няма логика. Ако беше баща ми, той просто щеше да издаде заповед.

— И ти щеше ли да се подчиниш?

Фреди се замисли.

— Не. Най-вероятно щях да направя точно това, което винаги съм правил.

— Обратното?

— В общи линии. Затова е избрал заобиколния път и е възложил задачата на майка ми. Защото с жените човек не може да води разумен спор. Те не мислят логично. И се сражават непочтено.

Макс вдигна вежда.

— Сълзите — осветли го мрачно Фреди. — Най-долната тактика на тоя свят, помни ми думата!

* * *

„Всичко е толкова неприятно“ — помисли си Аби, докато се приготвяше за лягане. Не беше свикнала да е виновна. И изобщо не й харесваше.

Тя бързо се съблече, сгъвайки спретнато всички дрехи. Ситуацията — и мъжът — ужасно я дразнеха!

Можеше да си повтаря до безкрай, че подозренията на лорд Девънам към нея и сестрите й са напълно оправдани. Те наистина не бяха роднини на лейди Биатрис, наистина живееха под фалшиво име и наистина я бяха срещнали по не съвсем почтен начин.

Обстоятелството, че й мислеха само доброто и се грижеха за нея, би трябвало да надделее над всичко, но Аби можеше да разбере защо за някои хора — за него — може да не е така.

Единственото, което лорд Девънам знаеше за тях, е, че не са племенници на леля му, но тъй като лейди Биатрис твърдеше обратното, той не можеше да каже нищо. Не би могъл.

Аби си облече нощницата.

Начинът, по който обикаляше около нея като едро подозрително куче пазач, разпалваше гнева й така, както го разпалваше и чувството й за вина. Мотивите й може и да не бяха изцяло безкористни и благородни, но тя спаси лейди Биатрис от ужасна ситуация, докато той я бе оставил да гние!

Навярно точно защото се чувстваше виновен, сега така прекаляваше със закрилата си. Но не беше достатъчно. И бе прекалено късно.

„В мига, в който видя и най-малък признак за възползване, ще ви хвана за ухото и ще ви изхвърля. И вас, и останалите. Ясно ли е?“.

Тя разбухна възглавниците си, после ги удари с юмрук, за да слегнат. Той не знаеше какво бе направила и нямаше никакво оправдание да я заплашва по този начин. Искаше да запрати обвиненията и подозренията обратно в лицето му и се вбесяваше, че не може.

Още по-вбесяващо бе друго: частица от нея все още искаше той да има добро мнение за нея. За тях.

Тя се пъхна в леглото, наслаждавайки се на допира на хладните гладки чаршафи.

Колко ли още щеше да падне мнението му, когато разбереше къде е открила Джейн, Дамарис и Дейзи? И че се е запознала с лейди Биатрис посред нощ? При първия си опит за кражба?

„Макар да ценя грижите, които сте полагали за леля ми, когато е била болна — и искрено да ви благодаря за тях — това не дава право нито на вас, нито на така наречените ви сестри да се възползвате от нея по други начини.“

Да се възползват от лейди Биатрис? Обвинението я изпълваше с възмущение, но я прободе и чувство на вина. Да, те живееха в дома на лейди Биатрис, за нейна сметка и приемаха малка издръжка от нея, но си отработваха всяко пени — Аби не изпитваше и капка съмнение в това.

Сега й се прииска да бе приела повече от великодушното предложение на лейди Биа за заплащане. Не, всъщност не й се искаше. Това бе предложение, породено от самота и страх, подкуп, който целеше да ги накара да останат при нея. А каквото и да си мислеше за нея Негово надменно благородие, Аби нямаше да се възползва от една болна, уплашена възрастна жена.

Отново удари с юмрук възглавницата си. Така щеше да му се пада, ако се беше възползвала!

Тя се сгуши под завивките. Проблемът бе, че дълбоко в себе си се надяваше на повече. Не точно да се възползва от лейди Биатрис, но определено да извлече изгода. От ситуацията, не от жената.

Само ако успееше да измисли как да го постигне! Трябваше да има начин да запознае Джейн с подходящи партии…

„В мига, в който видя и най-малък признак за възползване, ще ви хвана за ухото и ще ви изхвърля. И вас, и останалите. Ясно ли е?“.

Лорд Девънам можеше да ги изгони във всеки един момент. О, леля му щеше да възрази, но той щеше ли да й обърне внимание? Той беше от арогантните, властни мъже. Викинг, облечен като джентълмен.

Все още нямаха достатъчно пари и дрехи за Бат. Трябваше да има някакъв начин да запознае Джейн с изгодни партии. Трябваше да…

Повечето хора брояха овце, за да заспят. Аби лежеше в голямото топло легло и броеше възможности…

Но след като се унесе, сънищата, които я споходиха, нямаха нищо общо с Джейн. Сънува един едър, загорял от слънцето викинг със сиви стоманени очи, който я преследваше…

Нямаше къде да избяга, нямаше къде да се скрие. Накъдето и да се обърнеше, той беше там, спираше я, съдеше я. Тя се събуди, обляна в пот. Пулсът й препускаше, а нощницата й се бе набрала на кръста.

Аби седна, изпи водата на нощната масичка и отново си легна, като си заповяда решително да не сънува. Напомни си, че на сутринта ще й е нужна трезва мисъл и че трябва да мисли, а не да сънува.

Лорд Девънам нямаше работа в сънищата й. Аби добре знаеше това. Да, беше висок, строен и абсурдно привлекателен, и нещо в него караше сърцето й да бие по-бързо, но тя дори не го харесваше. Кой знае колко.

Той със сигурност не я харесваше.

Освен това беше сгоден.

Веднъж вече беше минала по този път, с Лорънс, макар тогава да не подозираше, че е сгоден. Срамът я заля от главата до петите. За нищо на света не искаше да го преживява отново.

[1] Превод от английски Надежда Розова. — Бел.прев. ↑

[2] Морковена крем супа (фр.) — Бел.прев. ↑

[3] Нормален, благоприличен, общоприет (фр.) — Бел.прев. ↑

Глава 11

В мен се крие упорство, и то не ме оставя да се стряскам по чужда воля. Смелостта ми се надига бурно при всеки опит да ме сплашат.

Джейн Остин, „Гордост и предразсъдъци“

Макс се събуди рано и в лошо настроение. Беше отвратително възбуден след безсънна нощ, изпълнена с еротични сънища, в повечето от които облизваше сметанов десерт от един възхитителен малък бюст… а после се насочва надолу. Трябваше да се раздвижи. Да поязди, да се умори.

Той стана и облече дрехи за езда. Щеше да наеме кон от конюшнята зад ъгъла и така да изразходва гнева и страстта си. Проклето момиче!

Върна се след няколко часа. Вече не се чувстваше толкова напрегнат, макар че и сега не успяваше да прогони спомена за тези проклети сънища. Затова все още беше раздразнителен. Конят от конюшнята беше ужасно бавен. Трябваше да си купи свой, свестен.

Той забърза към горния етаж да се измие, обръсне и преоблече. Усещаше аромата на бекон и хляб от кухнята. След закуска щеше да се почувства по-добре. Да прогони вкуса на онзи десерт от устата си. От ума си.

Мортън Блек щеше да дойде след час и той щеше да стигне до дъното на загадката, която представляваха госпожица Чанс и сестрите й. Покри с пяна четката за бръснене.

За съжаление образът, който изплува в съзнанието му след това, беше неимоверно еротичен. Макс изруга.

* * *

Мортън Блек беше човек с мрачно лице и дървен крак — спомен от Наполеон и войниците му, предположи Макс. След като му зададе няколко въпроса за хората, за които бе работил, и за задачите, с които се бе занимавал, се увери, че има насреща си дискретен и способен човек.

— Въпросът е деликатен — обърна се той към Блек. — Леля ми е прибрала в дома си четири млади жени с неизвестно минало: госпожица Абигейл Чанс и госпожиците Джейн, Дамарис и Дейзи Чанс. По някаква своя странна и нелогична причина леля ми твърди, че са й племенници, но тя няма племенници. Всъщност няма близки роднини освен мен.

— Разбирам — измърмори Блек, докато си записваше имената.

— Искам да разбера кои са тези млади жени, откъде са дошли, какво са правили, преди да дойдат при леля ми, и — разбира се, това ще бъде въпрос на чисто предположение — какви са намеренията им.

Блек кимна.

— Най-възрастната, госпожица Абигейл Чанс, е тяхната водачка. Другите разчитат на нея. Ако наистина се казва Чанс — в което не мога да бъда сигурен, — според мен това не е фамилното име на всички тях. Госпожица Дамарис се изтърва, че има друг баща, но те твърдят, че им е сестра, не братовчедка. А госпожица Дейзи без притеснение оповести, че била копеле, но и тя се нарича с името Чанс.

Блек си го записа.

— Още някаква информация, милорд?

— Снощи на вечеря госпожица Джейн Чанс се изтърва, че двете с госпожица Абигейл някога са живели на място, което нарече Пилето — Пилбъри. До нещо си. Не каза името докрай, но ми хрумна, че може да е някаква институция. Нямам представа дали и другите са живели там.

Той се облегна назад в стола си.

— Как смятате, дали ще успеете да ги проучите? Знам, че не ви предоставям много начална информация.

Мортън Блек се усмихна едва-едва.

— Ще се постарая, милорд.

Икономът го съпроводи до входната врата и след няколко минути се върна с бележка върху блестящ сребърен поднос.

Макс вдигна вежди.

— Сребро? И още е тук?

— Беше много мръсно, милорд, затова не са му обърнали внимание.

Макс отвори бележката. Чудесно! Неговият служител Бартлет бе намерил две къщи, отговарящи на изискванията на Негово благородие. Беше уредил да има човек, който да ги покаже на лорд Девънам, стига да прояви интерес.

Макс прояви. Погледна към часовника. Имаше време точно колкото да разгледа къщите преди срещата с Фреди, с когото щяха да тръгнат към Ричмънд.

Той надраска кратка бележка до Бартлет и я подаде на иконома, за да му я предаде.

— Погрижете се да замине незабавно.

Икономът се обърна да излезе и Макс добави:

— Смятам да купя няколко коня. Разбира се, ще наема коняр, може би двама, затова трябва да се погрижите за настаняването им.

— Разбира се, милорд. Мисля, че в конюшните зад къщата има жилища за конярите. Ще ги подготвя. Ще искате ли да се погрижа да почистят оборите?

— Имаме ли толкова прислуга?

Макс си даваше сметка, че прислужниците в къщата ще се засегнат много, ако поиска от тях да се заемат с конярска работа.

— Ще наема някой да го свърши, а Уилям ще го надзирава.

— Бива си ви — измърмори Макс и се запъти към горния етаж да си вземе палтото. Денят му ставаше все по-хубав. С малко късмет до вечерта щеше да има къща и собствен транспорт.

Докато минаваше покрай спалнята на леля си чу ромолящ смях. Не беше леля му. Вратата бе открехната. Макс спря и се заслуша.

— Да те вземат дяволите, ужасно момиче!

Леля Биа звучеше крайно раздразнено. Какво ставаше, по дяволите?

Госпожица Чанс — нямаше как да сбърка този неин топъл глас с меден оттенък — отговори:

— Щом искате, моля, но знаете какво ще се случи.

Леля Биа изсумтя от раздразнение.

— Ти нямаш сърце, млада госпожице!

В отговор отново се разнесе тихият ромолящ смях.

— Знам.

— Значи си решена да ме измъчваш, така ли, коравосърдечно създание такова?

— Да.

— Ами ако кажа на племенника си, че ме тормозиш по най-ужасен начин?

— Давайте. Ще разберете колко ме е грижа.

На Макс не му трябваше повече. Той отвори вратата.

— Лельо Биа?

Леля му седеше в леглото, облечена в прелестна роба: надиплена, розова, предизвикателна и крайно неподходяща за жена на възраст. На нощната й масичка имаше поднос с остатъците от закуската й: черупка от варено яйце, каничка с шоколад, няколко трохи от сладкиш. Две котенца — Снежинко и Мармадюк — спяха преплетени в скута й.

Нямаше вид на жена, подложена на безмилостни мъчения.

— Макс, ето те и теб! — възкликна леля му. — Кажи й!

Макс погледна към въпросната „нея“.

Госпожица Чанс стана от стола си до леглото, остави книгата на кувертюрата и каза спокойно:

— Добро утро, лорд Девънам. Надявам се, че сте спали добре?

Макар и облечена с простата сива рокля от предишния ден, тя успяваше да изглежда свежа като пролетна утрин. Косата й бе прихваната на хлабав кок, а край слепоочието и врата й се виеха меки кичури. Изобщо не се вписваше в представата на Макс за безсърдечна мъчителка.

Но външността често лъжеше.

— Какво става тук? — попита той.

— Всичко е наред. Четях на леля ви, това е всичко. И спрях.

— Ха! Кажи му къде спря! — тросна се леля Биа.

В ясните сиво-зелени очи заблестя смях.

— Точно преди края на главата.

— Това е възмутително! — намуси се леля му. — Човек не може да спре да чете преди края на главата!

Макс премести поглед от леля си към госпожица Чанс и обратно. Нямаше представа за какво говорят.

Госпожица Чанс го съжали.

— Спрях на много интересно място и с най-голямо удоволствие ще продължа, когато леля ви отиде до прозореца и се върне обратно.

— Да отиде до прозореца?!…

— Докторът каза, че трябва да го прави по няколко пъти на ден, ако иска да възстанови цялостната функция на крайниците си.

Аха! Сега разбра.

— Разбирам. В такъв случай… ох!

Той погледна надолу. Една малка нахална топка от черна козина бе изскочила отнякъде изневиделица и се беше вкопчила в коляното му. С мънички, много остри нокти. После започна да се катери по него като по дърво.

Макс се наведе и внимателно откачи създанието от крака си, лапичка по лапичка. Вдигна котенцето на нивото на очите си, присви ги строго и каза:

— Това не е подобаващ начин да поздравиш съименника си! Или когото и да било. А панталоните не са за катерене.

Котенцето на свой ред присви очи. И замърка.

Макс го остави на леглото до брат му и сестра му, където то веднага се хвърли върху брат си и започна битка.

— Имаш ужасни маниери — осведоми го Макс и отново насочи вниманието си към настоящия проблем.

Леля му се хилеше открито. Госпожица Чанс бе стиснала устни с овладяно изражение, но в очите й блестеше смях.

„Проклятие!“. Една проскубана топчица от черна козина направи достойнството му на пух и прах. Странно, но когато забеляза топлата светлина в очите на госпожица Чанс, това вече не беше от значение. А после тя се усмихна, дъхът му секна и за миг съзнанието му се изпразни от всякакви мисли.

Той беше сгоден.

— Продължавайте! — обърна се отсечено към госпожица Чанс. — Добро утро, лельо Биа.

* * *

— Федърби, не бива да ми казваш това. Не бива да подслушваш личните разговори на лорд Девънам. Това може да ти струва работата.

Федърби не изглеждаше притеснен.

— Добрият иконом знае всичко, което става в къщата, госпожице Аби, затова не се тревожете за мен. Освен това двамата с Уилям дължим всичко на вас.

— Много мило от твоя страна, наистина, и оценявам добрите ти намерения, но, моля те, не си рискувай отново работата заради мен.

— Не искате ли да знаете защо дойде Мортън Блек?

Аби въздъхна.

— Знаеш, че искам.

Той я дръпна настрана. Когато й разказа какво е чул, Аби го погледна с ужас.

— На господин Блек няма да му отнеме много време да намери дома „Пилбъри“. И тогава ще изплуват имената ни. Искам да кажа, моето и на Джейн.

— Това толкова ли е страшно?

Тя се намръщи.

— Сигурно не. Безпокоя се за останалото… за най-страшното. Но не мисля, че господин Блек ще успее да го открие.

— Възрастната дама знае ли? Искам да кажа, за бордея?

Аби впери в него смаян поглед.

— Ти знаеш?

Той се усмихна.

— Нали ви казах, добрият иконом знае всичко. Уилям ми каза, преди да напуснем онова, другото място. Едно от момичетата — мисля, че младата Дейзи — се е изтървало. Но не се тревожете, госпожице Аби, на този свят няма сила, която да го измъкне от нас. Но казахте ли на възрастната дама?

— Да, преди да се преместим тук. Не можех да приема поканата й, без да съм й съобщила най-ужасната част.

Федърби й се усмихна благосклонно.

— Не съм очаквал друго от вас, госпожице Аби. Вие сте истинска дама. Е, щом лейди Биатрис знае, значи всичко е наред. Къщата е нейна и тя няма да допусне лорд Девънам да ви изгони, бъдете сигурна.

Аби преглътна.

— Надявам се. — Помълча малко и попита: — Като стана дума за предишното ни жилище, ти или Уилям връщали ли сте се там?

— Питате дали сме чули, че някой пак е търсил госпожица Чантри и сестра й? — уточни Федърби и поклати глава. — Уилям казва, че не. Той се ослушва за всичко, което става, и никой не е идвал да разпитва от онзи път, за който ви казах — в деня, когато се изнесохме.

— Някой там знае ли къде живеете с Уилям?

— Не. Уилям е много дискретен. Във всеки случай повечето от предишните наематели се изнесоха. Сега там живеят почти само скитници. Всеки момент ще съборят сградата. Всички са решили, че точно затова сте се изнесли и вие. Преди няколко седмици Уилям споменал, че ще живеете при роднини в провинцията — няколко души са забелязали пътническата карета.

Напрежението, насъбрало се у Аби, намаля.

— Значи никой не ни търси?

— Никой — увери я Федърби. — Само Мортън Блек.

* * *

— Какво правите? — прекъсна лейди Биатрис четенето на Аби, вдигна лорнета си и погледна към Дейзи, Джейн и Дамарис.

Трите бяха седнали край прозореца, където светлината беше най-добра, и работеха усърдно. Завръщането на лорд Девънам ги беше накарало да осъзнаят колко несигурно е положението им и първата им задача бе да ушият роклите за сезона на Джейн в Бат.

— Какво имате предвид? — попита Джейн.

— Мислех, че шиете, но сега ми се струва, че разпаряте. Често съм виждала Аби да го прави.

От всички тях Аби бе най-лошата шивачка. Точно затова в спалнята на лейди Биатрис тя най-често й четеше на глас.

— Но и трите? Едновременно ли сте сбъркали?

— А, това ли било? — засмя се Джейн. — Разшиваме една рокля.

— Виждам, моето момиче, но защо?

— За да използваме плата, разбира се — отговори Дейзи.

Лейди Биатрис наклони глава, сякаш не бе чула правилно.

— За какво?

— Така набавяме плата за всичките си дрехи — обясни Дамарис. — Купуваме… е, обикновено Дейзи се занимава с покупките. Знае кои са най-добрите места и може да прецени кое може да използва и кое не.

— Какво купувате?

— Стари дрехи.

— Искаш да кажеш, че шиете роклите си от стари дрехи? — възкликна лейди Биатрис.

— Не можем да си позволим да купуваме нови платове — обясни Дейзи. — Платът е най-скъпата част от една рокля. Мога да купя половин дузина стари рокли на цената на една дължина нов плат и мога да ушия от тях три или четири нови рокли. Или рокля и палто.

— Но човек не може да носи старите дрехи на други хора!

— Откъде си мислите, че съм взела плата за това? — посочи Дейзи към розово-зелената роба на лейди Биатрис и поясни гордо: — Две рокли, които намерих на пазара „Петикоут Лейн“ и част от моите парчета и дреболийки.

— Моята роба? Ушила си я от парцали, изхвърлени от непознати?

Възрастната дама се сви от ужас и се погледна потресена, сякаш любимата й одежда ненадейно се бе превърнала в купчина стари дрипи, вонящи и пълни с гадинки.

Аби се засмя на изражението й.

— Всичко е съвсем чисто.

— Парцали ли? Това не са парцали! — Дейзи очевидно се засегна от обидата към купуваческите й способности. — Купувам само най-хубавото. Много съм претенциозна!

Старата дама изсумтя, не беше убедена.

— Истина е — настоя Дейзи. — Някои жени си изхвърлят роклите, след като ги облекат един или два пъти. Понякога и след едно обличане, ако са ги залели с нещо и камериерката е или твърде глупава, или прекалено мързелива, за да изчисти петното.

— Стари дрехи, носени от напълно непознати — измърмори кисело лейди Биатрис и прокара ръка по робата си, очевидно смутена.

— Нямам избор, милейди — напомни й Дейзи. — На харизан кон зъбите не се гледат.

Лейди Биатрис седна по-изправена в леглото.

— Аз — заяви тя с възмутен глас — нямам нужда от харизани коне! — И погледна Дейзи с присвити очи. — Нито пък ти, моето момиче. Аби, позвъни за Федърби. Време е за обяд.

Федърби донесе лек обяд от супа, задушена риба, салата от краставици, хляб и масло. Сложи го на една маса край огъня. Макар че беше лято, денят беше студен и сив.

След като обядваха, лейди Биатрис легна да подремне, а момичетата отидоха да се поразходят край реката. Когато се върнаха, завариха в средата на стаята голям дървен сандък, украсен с пищна резба. Котенцата Снежинко и Мармадюк душеха внимателно около него. Макс седеше върху капака, готов за скок.

Момичетата огледаха любопитно сандъка.

— Какво има вътре? — попита Аби и вдигна черното котенце, което незабавно я възнагради с тихо дрезгаво мъркане.

— Мисля, че трябва да си довършим главата — заяви строго лейди Биатрис.

Аби потисна усмивката си, подаде й котенцето, взе книгата и продължи от мястото, на което бе спряла преди обяд. Другите изгледаха любопитно сандъка, но продължиха да разшиват дрехите.

Докато Аби четеше, Федърби и Уилям донесоха още два големи сандъка и ги сложиха до първия. Тези бяха кожени, протрити и носеха герба на семейство Девънам.

— Това ли е всичко, милейди? — попита Федърби.

— Да, да — махна им тя повелително с ръка да се оттеглят и направи знак на Аби да продължи да чете. Аби се подчини, но никой не следеше разказа. Какво имаше в сандъците? Лейди Биатрис се държеше много загадъчно.

Най-после Аби стигна до края на главата и решително затвори книгата.

— Време е да се разтъпчете.

Възрастната дама я изгледа изпитателно.

— Не искаш ли да знаеш какво има в сандъците?

Искаше, разбира се, но…

— След като се разтъпчете.

Лейди Биатрис изсумтя.

— Каква коравосърдечна жена си ти, Абигейл Чанс!

Но й подаде котенцата, отметна завивките и прехвърли крака над ръба на леглото. Джейн и Дамарис й обуха пантофките и й помогнаха да стане. Тя им махна да се дръпнат.

— Мога и сама.

Отиде до прозореца и обратно три пъти — вярно, малко нестабилно, а и при последния курс до леглото се клатушкаше изтощено, но напредъкът й беше очевиден.

— Наистина се подобрявам, нали?

— По Коледа ще танцувате — увери я Аби сърдечно.

Момичетата сложиха възрастната дама в леглото, завиха я и когато успя да си поеме дъх, тя ги подкани:

— Давайте тогава. Отворете ги. Най-напред резбованият, от кедрово дърво. И слагайте всичко на леглото, за да виждам.

Джейн отвори сандъка от кедрово дърво. В него имаше десетки пакети, увити в тънка хартия. Тя отвори първия и ахна удивено, когато зърна коприната в яркосиньо и сребристо, която се плъзна между пръстите й.

— Мили боже! — измърмори Дейзи, разгърнала друг плат — рубиненочервена коприна, по-фина и деликатна от всичко, което бяха виждали.

Дамарис разгърна една тежка кремава коприна, избродирана по краищата с изящни възли от рози. Не каза нищо, но очите й се разшириха. Тя погали плата и пръстите й се задържаха върху него.

— Ето — подаде лейди Биатрис един пакет на Аби. Тя го отвори и видя кашмирен шал в яркочервено, синьо, зелено и златно.

— Сложи си го — заповяда лейди Биатрис.

Аби го преметна на раменете си. Беше толкова лек, мек и деликатен! И обгърна тялото й като топъл сняг.

— Никога не съм виждала нещо по-красиво.

— Моят племенник ми изпрати всичко това скоро след като напусна Англия. Навремето колетите пристигаха най-редовно. Имаше какви ли не странни и прекрасни неща. Той ми изпрати и сандъка.

— Кедър — промълви Аби и вдъхна свежото благоухание на шала. — Удивена съм, че не са ги откраднали. Самият сандък струва цяло състояние, а този шал…

Такива шалове се продаваха за сто лири и повече.

Лейди Биатрис кимна.

— Всички те пристигнаха, преди Кодъл да постъпи на работа при мен и преди да се разболея. Забравила съм защо изобщо качих сандъка на тавана. Дори не помнех, че е там, но изглежда е стоял в някакъв тъмен ъгъл и е трупал прах години наред. Изпратих Федърби и Уилям за другите сандъци и когато те свалиха този, едва не се разплаках.

Тя се обърна към Дейзи, която държеше изящен блестящ розов плат, поръбен със сложна златиста бродерия.

— Нали е хубав? Това е сари или нещо подобно, от Индия. Жените се увиват в него и се смятат за облечени. Има и бижута — добави тя, когато Джейн разви подрънкваща сребърна огърлица. — Само дрънкулки. Една англичанка никога не би ги сложила, освен за маскен бал, но са красиви. Жалко, че не прибрах в този сандък ценните неща. Можеше да ми останат някои бижута.

— Но е много красива — промълви Джейн, вдигна я до шията си и се възхити на отражението си в огледалото.

— Трябва да има и писма. По едно към всеки подарък — каза лейди Биатрис. — Аби, ще провериш ли дали са там?

Аби се разрови в сандъка и близо до едната му стена намери вързоп писма, завързан с панделка. Беше дебел и адресът на всички бе изписан от една и съща твърда ръка.

— Сложи ги тук — потупа лейди Биатрис нощната масичка. — По-късно ще ги прочетем. Моят племенник винаги е умеел да пише писма.

Аби беше изненадана. Лорд Девънам не й приличаше на човек, който изпраща на възрастната си леля красиви неща, камо ли да се занимава да й пише редовно. Спомни си как се ядоса той, когато го обвини, че е оставил леля си да гние.

Но щом я обичаше толкова много, защо бе останал далеч от нея почти десет години?

— Е, какво има в другите сандъци? — попита нетърпеливо Джейн, след като огледаха и се възхитиха на всяка красива вещ от кедровия сандък.

Лейди Биатрис се усмихна.

— Моята младост.

Аби отвори първия кожен сандък и извади увитата в тънка хартия рокля най-отгоре — наситенорозов атлаз с бледи кремави ивици и десетки избродирани рози. Полата беше много широка и се събираше към тънка талия. Към нея имаше горнище, което й се стори удивително тясно, като цев.

Тя разтърси роклята, за да оправи гънките, и я вдигна. Погледът й се отклони към лейди Биатрис, опита се да си представи възрастната дама, облечена с тази дреха.

— Предполагам, че си представяш как е стояло розовото на червената ми коса — каза лейди Биатрис, — но не забравяй, че в онези дни всички си пудрехме косите.

— Прекрасна е — промълви Дейзи, разгъвайки една рокля от ябълковозелена коприна, поръбена с бял муселин и панделки на фльонга.

— А, да, тази — погледна лейди Биатрис с обич към роклята. — Носих я на един бал, който даваше херцогинята на Солсбъри. О, каква нощ беше това! Танцувах до зори…

— С кого танцувахте? — попита Джейн.

— С всички — отговори лейди Биатрис със задоволство. — Не бях красавица, но никога не оставах без кавалер. Помня как… О, на вас ще ви е скучно да слушате дрънканиците на една старица!

— Напротив, много ще ни е интересно — възрази Аби. — И никак няма да ни е скучно.

— Да! — подкрепи я Джейн. — Моля ви, продължавайте! Навремето майка ни ни разказваше за дебюта си и аз много обичах да я слушам.

— Ами… Щом настоявате…

Момичетата се събраха около нея.

— В балната зала стана много топло и един млад мъж ме убеди да излезем на терасата, за да се разхладим. О, отначало нямаше нищо нередно — навън имаше много други, които правеха същото. — Тя въздъхна. — Но този мъж имаше доста скандална репутация, двамата танцувахме на терасата и скоро се озовахме сами… — проточи тя и им хвърли дяволит поглед. — Без да забележа, той ме беше увлякъл в танца и ме беше извел от терасата… поведе ме и към други неща — въздъхна тя. — Първата ми целувка. Разбира се, майка ми много ми се кара, задето съм изчезнала така, но… о… напълно си заслужаваше!

Тя погали зелената рокля.

— Целувките на този мъж бяха невероятни. — Изправи гръб в леглото. — Освен това носех великолепни обувки — от зелена коприна с перли и диамантени катарами.

— Диамантени ли? — ахна Дейзи.

— Бяха изкуствени, разбира се, но перлите бяха истински. И те трябва да са в сандъка. Вижте дали ще можете да ги намерите.

Дейзи затършува пипнешком и измъкна няколко платнени торби със странна форма. Отвори едната и от нея изпадна чифт обувки. Заотваря торба след торба и скоро леглото се покри с десетина чифта обувки. Момичетата заахкаха по тях, колкото и старомодни да бяха.

— Погледнете само тези токчета! — възкликна Джейн. — Толкова са високи! Как сте успявала да танцувате с тях?

Лейди Биатрис се засмя.

— Пробвай ги и виж сама.

Джейн нетърпеливо изхлузи ниските си пантофки. Сцената, която последва, беше като извадена от „Пепеляшка“: Джейн, Аби и Дамарис една след друга пробваха малките изящни обувки и те не ставаха на никоя.

— Твой ред е, Дейзи! — подкани я Джейн.

Лицето на Дейзи се изкриви в гримаса.

— Няма смисъл да пробвам. Да трополя, куцукайки, в тез неща? Ще изглеждам много глупаво. — Но все пак погледна с копнеж изящните пантофки.

— Никой тук няма и да си помисли подобно нещо, млада госпожице! — отсече лейди Биатрис. — А ако не ги пробваш, цял живот ще се чудиш дали са щели да ти станат. Какво като куцаш! Какво значение има? Всяка жена има право на хубави обувки. Не позволявай страхът от смущението да те принизява.

Дейзи сви рамене и събу едната от тежките боти, които носеше обикновено. Вдигна чифт обувки от избродиран тъмнорозов атлаз с високи токчета и диамантени катарами. После обу едната. И занемя.

— Съвсем по мярка — прошепна едва чуто Аби и й подаде другата. Дейзи обу и нея.

— Дай да видя — заповяда възрастната дама, а Дейзи отстъпи назад и повдигна полите си, за да покаже обувките.

— Прекрасно — отсъди лейди Биатрис и Аби трябваше да се съгласи.

— Да, докато не се наложи да ходя с тях — измърмори Дейзи.

— Глупости! Тези обувки не са за ходене — осведоми я лейди Биатрис. — Те са за танци.

— И да танцувам не мога — отговори Дейзи.

Лейди Биатрис я изгледа замислено, но каза само:

— Вземи обувките, малка Дейзи. Обувай ги всеки път когато трябва да си напомниш, че имаш хубави крака. — Тя погледна към останалите. — За разлика от сестрите на Пепеляшка с техните огромни ходила.

Те запротестираха през смях, но тя ги прекъсна:

— Сега да видим какво друго има в тези сандъци.

Момичетата заизваждаха рокля след рокля и с всяка от тях оживяваше някакво събитие — бал, соаре, вечер в операта, в градините „Ранело“, фойерверки, пикник — и някаква история: открадната целувка, вълшебен танц, някой млад мъж…

Потокът от спомени на лейди Биатрис продължаваше да тече и тези нощи отпреди толкова време оживяха в съзнанието на момичетата. Можеха да видят господата с техните напудрени перуки и дамите с широките поли и високи напудрени прически, олюляващи се на високите си токчета.

Дрехите бяха странни — старомодни, тежки и според момичетата обременителни — но платовете бяха прекрасни. За това всички бяха единодушни.

Дейзи, по-специално, ги гледаше с жаден поглед.

— Погледни колко плат. Тази рокля е глътнала цял километър — прошепна тя на Аби. — Само от полата мога да ушия две цели рокли!

— Но не бяха ли неудобни за носене? — попита Джейн, вдигна една от роклите пред себе си и заоглежда отражението си във високото огледало с подвижна рамка.

— Не и с подходящите корсети — отговори лейди Биатрис. — И те трябва да са там. Роклите не могат да се наместят без корсетите. И фустите, и обръчите, и всичко останало.

Но когато потърсиха, не намериха нито корсети, нито обръчи — само две извънредно фини фусти.

— Ще стигнат за хубави летни рокли за всички ни — прошепна Дейзи на Аби.

— Искам да ги пробвам — каза Джейн и взе от купчината небесносиня копринена рокля, поръбена с жълта дантела. — Може ли, лейди Биатрис?

— Давай, скъпа, но няма да изглеждат добре без подпорите.

Джейн подаде на Дамарис една рокля от розова коприна.

— Ела.

Двете момичета изчезнаха зад китайския параван в ъгъла на стаята и скоро иззад него се разнесоха кикот и шумолене. Повикаха Дейзи да им помогне.

Аби се опита да потисне леката болка, предизвикана от кикота и шепота. В последно време Джейн търсеше Дамарис повече, отколкото нея. Аби предполагаше, че това е в реда на нещата. Все пак двете бяха по-близки по възраст. Тя бе напуснала „Пилбъри“, когато сестра й беше само на дванайсет, и през шестте години оттогава Джейн се бе научила да се справя без голямата си сестра.

И, разбира се, неотдавнашното премеждие, през което бяха преминали Дамарис, Джейн и Дейзи, бе породило силна връзка между тях — и това радваше Аби.

Все пак понякога й бе трудно да не се чувства изолирана.

— Какво носехте в нощта, в която срещнахте съпруга си? — обърна се Аби към лейди Биатрис, докато останалите се преобличаха. — Влюбихте ли се в него до полуда? Измъкнахте ли се тайно с него в дълбоката кадифена нощ, за да ви открадне няколко забранени целувки?

— Е-тооо!

Джейн и Дамарис излязоха иззад паравана. Спряха за миг, за да ги огледат Аби и лейди Биатрис, после вдигнаха полите си — които, неподдържани от „подпорите“, се повлякоха по пода — и се завъртяха в нещо, което донякъде напомняше старомоден танц.

Когато се обърнаха, Аби забеляза, че роклите са завързани над голата им кожа. Разбира се, тяхното съвременно бельо изобщо не подхождаше на тези рокли. Странно как се променяше дамската мода с времето.

— Ела, Аби! — провикна се Джейн. — Облечи тази, ябълковозелената. Ще отива чудесно на тена ти.

Лейди Биатрис галеше разсеяно един атлазен корсаж с пръсти, които още помнеха, но го остави и се намръщи замислено. Махна на Аби да отиде зад паравана.

— Знаеш ли, дори животът ми да зависи от това, не мога да си спомня какво носех в деня, в който срещнах съпруга си.

— В деня ли? Значи не е било на бал? — попита Аби, докато Джейн издърпваше роклята през главата й.

— Не, моите родители ми го представиха на едно увеселение в имението му в провинцията. Баща му беше уредил всичко с моя и ми го представиха като желано parti[1].

— Ъъъ? — попита Дейзи и подаде глава зад паравана. — Желано парти? Значи е бил много забавен?

Възрастната дама се подсмихна.

— Не, имаха предвид, че трябва да се омъжа за него. Всичко беше уредено от бащите ни.

Джейн подръпна роклята около раменете на Аби. Тя я усещаше малко странна, леко неудобна.

— Значи не сте се влюбила в него? — попита Аби.

— Не — е, по мое време не се постъпваше така. Любов между съпруг и съпруга? Смяташе се, че това е малко вулгарно за нашата класа, макар че лично аз не бих имала нищо против. Но със съпруга ми изпитвахме уважение един към друг и всички смятаха, че бракът ни е чудесен съюз между нашите семейства. Тогава се постъпваше така и все още се постъпва въпреки всички тези модерни приказки за любов. Човек се жени в името на имуществото и семейството, не на любовта.

— Нашите родители са се оженили по любов — каза Аби.

— И виж докъде стигнаха — измърмори Джейн, докато завързваше връзките на роклята й.

Аби се обърна и се втренчи стъписана в сестра си. Винаги бе мислила, че Джейн гледа на брака на родителите им по същия начин като нея — че любовта им си е струвала всички трудности, бедността и болката. Но, изглежда, беше сбъркала.

— И баща ни, и майка ни имали договорени изгодни бракове. Всичко било почти уредено — обясни Джейн, излизайки иззад паравана. — Но се влюбили един в друг и избягали заедно. Сигурно е било много романтично, но и двамата умряха в бедност, а ние с Аби се озовахме в сиропиталище. А след това… — сви рамене тя. — Аби стана гувернантка и работеше за ужасни хора…

— Децата бяха прекрасни.

— Но родителите бяха ужасни. Ти ми писа за това, помниш ли? Така че не ги защитавай. Знам истината — каза Джейн. — А аз трябваше да стана компаньонка на майката на един свещеник в Херефорд. — Тя погледна към Аби. — Това ли биха искали за нас мама и татко? Наистина? И това беше по времето, когато всичко вървеше добре, преди нещата да се объркат.

Тя се обърна към лейди Биатрис.

— Докато не ви срещнахме, искам да кажа. Вие сте най-хубавото нещо, което ни се е случвало… през целия ни живот — продължи тя и ненадейно осъзна как звучат думите й. — Съжалявам, не исках да кажа, че сте нещо, разбира се. Исках да кажа, че…

Възрастната дама я потупа по ръката.

— Знам какво искаше да кажеш, скъпа моя, и вие, момичета, също сте най-хубавото нещо, което ми се е случвало от цяла вечност. И така, малка Джейн, ти ще сключиш практичен брак, така ли?

Джейн кимна.

— С най-добрата партия, която намеря.

Лейди Биатрис се обърна към Аби.

— А ти, Аби? За какъв брак мечтаеш ти?

Аби сведе поглед и приглади плата на прекрасната стара рокля.

— Както вие казахте, лейди Биатрис, не всички имат из…

— Какво, за бога?!… — прекъсна ги дълбок мъжки глас.

Лорд Девънам стоеше с господарски вид на прага и ги оглеждаше.

[1] Партия (фр.) — Бел.прев. ↑

Глава 12

… макар че ми трябваше много време да убедя сам себе си в собствената си правота, но не е ли основателен все пак страхът ми, че може да сгреша?

Джейн Остин, „Разум и чувства“[1]

Денят на Макс бе преминал добре. Втората от двете къщи, които Бартлет бе намерил в Мейфеър, се оказа напълно подходяща и Макс му нареди да я купи. Пътуването до Ричмънд беше прекрасно, пътят беше хубав, времето студено, но сухо, а странноприемницата, в която спряха да обядват — чудесна. Този ден му напомни всичко онова, което му беше липсвало от Англия.

Денят се увенча с новината, че приятелят на Фреди наистина продава всичко, и Макс купи открита карета и два великолепни коня, които спокойно можеха да се съревновават с бегачите на Фреди, както и двойка дорести, които според него щяха да са идеални за кабриолета на леля му. Всички те щяха да пристигнат утре.

Смяташе да завърши деня с вечеря в клуба заедно с Фреди и някои от старите си познати и се отби само да се преоблече и да съобщи на леля си за намеренията си. Вратата й беше отворена. Той надникна вътре.

— Какво, за бога?!…

Цялата спалня бе покрита с всевъзможни цветове, платове и дрехи, като пещерата на някой Аладин в рокля. Дори повече от обичайното.

— Какво правите? — попита той и предпазливо огледа купчината платове. Предполагаше, че някъде отдолу има заровени котенца.

— Макс, скъпи!

Очите на леля му бяха леко зачервени, сякаш беше плакала.

Макс стигна до нея с две крачки и пое ръцете й в своите.

— Лельо Биа, какво има? Какво се е случило?

— Нищо, нищо. Разглеждаме старите ми рокли и, о, спомените!

Тя размаха смачкано парче дантела.

— Малко си поплаках от сантименталност, това е всичко. Но като цяло се смях така, че ми се насълзиха очите.

— Разбирам — измърмори той и погледът му се плъзна по хаоса от дрехи.

— Не, милото ми момче, не разбираш, но нищо. Спомних си младостта и ми беше много приятно. Тези момичета така ме разсмяха, че щях да се пръсна по шевовете. — Тя се изсмя. — „По шевовете“, момичета, чухте ли? Това беше игра на думи.

Всички момичета освен Дейзи бяха облечени със старомодни дрехи, които малко им висяха, като малки момиченца, които се преобличат в роклите на майка си. Но Аби не беше дете. Беше облечена — полуоблечена, забеляза той и пулсът му се ускори — с брокатена рокля с обръчи от осемнайсети век. Сега помръдна леко, отбранително.

Беше застанала с гръб към огледало с подвижна рамка и Макс веднага видя, че роклята не е завързана както трябва…

Госпожица Чанс беше гола от врата чак до кръста. Дъхът му секна, а погледът му проследи изящната линия на гръбнака й.

Без да подозира какво му разкрива огледалото, тя го погледна спокойно, убедена, че роклята, която придържаше до гърдите си, я прикрива напълно. Раменете и ръцете, както и гърбът й, бяха съвсем голи. Не носеше риза.

Ако пуснеше роклята…

По едва прикритите й гърди пропълзя лека руменина с цвят на дива роза и бавно се плъзна към бузите й. Беше забелязала, че Макс я гледа.

Той с усилие откъсна поглед от нея. От отражението й в огледалото.

— Тези умни момичета ще ушият нови рокли от старите ми дрехи. Проверяваме да видим кое е подходящо.

— Всичко — прошепна Дейзи и въздъхна. — Всички са толкова красиви!

Думите на леля му най-после проникнаха в замъгления му мозък.

— От старите ти дрехи? Милостиви боже, защо?

Леля му вдигна рамене.

— Точно това казах и аз, но те настояват. Затова ще им ги дам всичките. — И тя посочи към бъркотията от рокли, която бе покрила стаята.

Момичетата ахнаха. И госпожица Чанс ахна и се наложи да вдигне роклята си по-нагоре. Докато Макс я гледаше, тя крадешком посегна с ръка зад себе си. Дали бе усетила течение? Отново ахна и мина зад един параван, който скри от погледа му стройния й бял гръб и раменете.

Макс дочу шумолене зад паравана и си представи как зелената копринена рокля се смъква на гънки по тялото й и се събира около краката й. Представи си я как излиза гола от зелен басейн като Венера на Ботичели. Преглътна, за да прогони буцата в гърлото си, и изтласка този образ от ума си, като си каза, че всъщност чува как сивата вълнена рокля се спуска по тялото й.

— Стари дрехи? За бога, аз имам склад за коприна, лельо Биа! — каза той раздразнено. — Можеш да вземеш оттам всичко, което ти трябва.

Това предизвика нова вълна от ахкания и цял куп въодушевени възклицания, по средата на които госпожица Чанс излезе иззад паравана изчервена, както бе очаквал, и покрита до брадичката от сивата рокля. Тя погледна към него, наведе се и вдигна рижавото котенце. Макс не можеше да види изражението й.

Реши да съобщи смайващата новина сега, докато леля му беше в добро настроение.

— Хубаво е, че преглеждаш старите си вещи, лельо Биа. Ще се местим.

— Ще се местим? — повтори тя, зарови пипнешком в купчината дрехи на леглото си и намери лорнета. Вдигна го и погледна Макс с ококорени очи. — Нали няма да е в Девънам Хол? Не в провинцията? Защото ще ти кажа още сега, Макс, няма начин да ме…

— В Мейфеър.

— Мейфеър?

— Тази сутрин купих къща на площад „Бъркли“. Следващата седмица се местим там. Така че можеш да кажеш на прислужниците да започват с опаковането на багажа.

В спалнята се възцари смаяно мълчание. Най-после леля Биа попита:

— Купил си къща?

— Да.

— И ще се местим? И кога смяташе да ми го кажеш?

Макс се усмихна.

— Сега. И няма смисъл да спориш, лельо Биа. Ще се преместим в новата къща в началото на следващата седмица.

Леля му го изгледа през лорнета си.

— Ами ако ти кажа, че не искам да се местя?

Той просто я погледна.

— Както казах, ще ти се наложи до го направиш до края на седмицата. А сега ме извинете, дами, имам уговорка за вечеря в клуба. Пожелавам ви приятна вечер.

И преди някой да успее да каже нещо, той си тръгна.

Настъпи кратко мълчание. Момичетата гледаха лейди Биатрис, притеснени за чувствата й.

Тя отвърна на погледа им.

— Е, добре — каза след миг, — обичам властните мъже.

— Какво? — ахна Джейн.

— Стига да прави точно това, което искам.

— А ако не го прави? — попита Аби.

— О, тогава е непоносимо арогантен и само се меси във всичко.

Аби се усмихна.

— И в такъв случай?

— В такъв случай много се радвам, макар че, разбира се, няма да го кажа на племенника си. Поне не до края на седмицата — довери им лейди Биатрис. — Мъжете не бива да си мислят, че може да става на тяхната всеки път, без усилия.

— Значи наистина нямате нищо против да напуснете тази къща?

— Абсолютно нищо. Ако искате да знаете истината, уморих се от нея. Живея тук, откакто дойдох като млада булка — преди повече години, отколкото искам да си спомня. Това беше лондонският ми дом, единственият ми дом, след като почина съпругът ми, но никога не съм го харесвала. И Девънам Хол не харесвах — семейното имение на семейство Девънам, скъпи мои. Слава богу, от години не се е налагало да ходя там. Макс уреди нещо, преди да замине, така че нямаше нужда да се занимавам с него. Никога не съм понасяла провинцията. Толкова е шумна — патки, кучета и какво ли не. Не, не патки — пауни. Покойната ми свекърва ги обожаваше и имаше цяла дузина. Чували ли сте някога крясък на паун? — потръпна тя. — Като вик от гроба е. Смразява ти кръвта.

Аби се засмя.

— Значи нямате нищо против да се преместите в Мейфеър?

— Абсолютно нищо, скъпа моя. Крайно време беше за промяна, а в наши дни всички живеят в Мейфеър. Разбира се, ще бъде малко тясно…

— Тясно? На площад „Бъркли“?

— Именно. Всички тези модерни къщи са тесни. Предполагам, че ще има само пет-шест спални. Но какво би могло да се очаква? Вече никой в града не строи къщи с нормални размери. Предполагам, че ще се сместим.

Аби се усмихна, но не каза нищо. Беше прекалено заета да се пита дали плановете на лорд Девънам включват сестрите Чанс.

* * *

— Каза, че щял да премести леля си в Мейфеър. И той щял да се премести там. Не спомена, че и ние ще отидем с тях — каза Дамарис по-късно вечерта.

Значи не само Аби бе забелязала този пропуск. Леля Биатрис се бе оттеглила за сън и момичетата се бяха събрали в малкия уютен салон на долния етаж.

— Мислиш, че няма да ни вземе, така ли? — попита Джейн.

— Лейди Биа няма да му позволи — каза Дейзи.

Всички погледнаха към Аби.

— Дейзи е права. Лейди Биатрис няма да се откаже от нас без борба, но това променя всичко.

— Не виждам защо — възрази Джейн.

— Новата къща ще бъде негова и в нея ще се слуша неговата дума. Ако иска да се махнем…

Настъпи продължително мълчание, нарушавано само от пращенето на огъня в камината.

— Спестихме ли достатъчно, за да отидем в Бат? — попита Дамарис.

Аби поклати глава.

— С роклите, които ни даде лейди Биа, ще имаме достатъчно плат за дрехите, които ни трябват — каза Дейзи. — Но ще ми отнеме повече от седмица за да ги ушия.

— Чухте ли какво каза той за склада за коприна? — попита Джейн.

— Не се надявайте. Предложи го на леля си, не на нас — каза Аби.

— Нова коприна. Питам се какъв ли е този склад — измърмори Дейзи. — Никога не съм шила нещо от нов плат. Никога не съм рязала нещо, което да не е било носено.

— Просто ще трябва да го убедиш да си промени мнението, Аби — каза Джейн.

— Аз ли? Защо си мислиш, че ще ме послуша?

— Той те харесва.

— Глупости.

Джейн сви рамене.

— Не знаеш как те гледа, когато си мисли, че не го виждаш.

— Вярно е, Аби — подкрепи я Дамарис. — Смятам, че той те желае.

— Още по-хубаво. Когато един мъж те желае, можеш да го въртиш на пръста си.

— Джейн! Къде си чувала подобни неща?

Сякаш не знаеше!

Джейн я изгледа многозначително.

— Няма нужда да ме гледаш така. Знаех го още когато бях в „Пилбъри“.

— Е, добре, дори и лорд Девънам да ме желае, в което силно се съмнявам, нямам представа как да му повлияя. Спомнете си, че е сгоден.

А ако той наистина я желаеше… Аби знаеше накъде води тази пътека. Това беше игра с огъня — беше го научила за своя сметка.

Колкото и обиграна да изглеждаше Джейн, каквото и да говореше за желанието и как да въртиш мъжете на пръста си, тя все още беше невинна и със свободно сърце. Дори не подозираше за опасностите, за болката, която можеше да последва от такива игри.

Лорд Девънам може и да я привличаше, но Аби никога нямаше да се поддаде на тези чувства. Желанието беше нещо, което не искаше да събужда никога вече, у никой мъж. Веднъж се опари жестоко. Не искаше да изпита такава болка отново.

Но разговор, доводи, спор — с тях можеше да опита.

— Утре ще говоря с него — обеща им тя.

По-късно, докато се приготвяха да си лягат, Аби потърси сестра си. Все още беше малко притеснена от това, което Джейн беше казала за брака.

— Мислех, че си спомняш колко щастливи бяха мама и татко заедно.

— Ами, мисля, че си спомням, но най-вече помня как ти ми разказваше колко са били щастливи.

— Защото наистина бяха щастливи. И обичаха много и двете ни.

Джейн кимна.

— Знам.

— Тогава защо не искаш и ти да преживееш същото?

Джейн я изгледа печално.

— Защото това са само разкази, Аби. Всичко, което си спомням за татко, е как ме вдигаше високо във въздуха и колко защитена и висока се чувствах в ръцете му. И усмивката му. Но си спомням разказите на мама за дебюта й, за баловете и всичко останало, защото ти ми ги разказваше често, когато бяхме в „Пилето“. За мама си спомням предимно, че през цялото време беше болна и кашляше.

Аби я изгледа ужасена.

— Нищо друго ли не помниш за тях? Нищо хубаво?

Джейн вдигна рамене.

— Спомням си най-вече това, че ми беше студено, Аби, и че бях гладна и уплашена, и как няколко пъти трябваше да избягаме посред нощ от квартирата, защото татко не можеше да плати наема. И си спомням как мама постоянно се тревожеше и се опитваше да го скрие от татко, как татко правеше същото и как ти се тревожеше най-много от всички.

— Аз ли?

— О, Аби, ти прекара цялото си детство в тревоги за всички нас. И все още го правиш. И си помислих, че ако това означава да се омъжиш по любов, никога няма да го направя. Не искам децата ми да преживеят онова, което преживяхме ние.

— Никога не съм помисляла… Не осъзнавах, че си забелязвала всички лоши неща. Ти беше толкова малка.

Когато майка им умря, Джейн беше едва шестгодишна.

— Тогава не разбирах, но помнех много неща. И мисля, че когато си малък, запомняш лошите неща по-лесно от добрите. След като ти напусна Пилето, имах предостатъчно време, за да помисля за всичко това и да осъзная, макар и късно, какво означава то. Тогава реших, че никога вече няма да гладувам, да зъзна от студ или да треперя от страх.

— О, Джейн! — въздъхна Аби и прегърна сестра си. — А после те отвлякоха.

Джейн я погледна решително.

— Да, и това, че въпреки всичко успях да избягам от бордея невредима, сигурно означава нещо. И в онази таванска стая можех да умра от треската, но не умрях. Тогава реших веднъж завинаги. Човек има само един шанс в живота, Аби, и аз възнамерявам да се възползвам от всичко, което ми се удаде, за да увелича своя.

Тя сграбчи ръцете на Аби.

— Мама имаше хубаво лице, но го похаби напразно. Аз няма да похабя единственото, което Господ ми е дал. По някакъв начин ще се омъжа добре и ще заживея по-хубав живот. И, голяма сестричке, ще те взема с мен.

Аби я прегърна силно. Не беше съгласна с нея — да се подчини на любовта си към баща им беше правилното нещо за майка им, независимо от цената. Да повярва в противното бе предателство към тях и към любовта им. Тази любов беше единственото сигурно нещо в детството им и ако не вярваше в нея… значи не можеше да вярва в нищо.

Аби също не бе забравила лошите неща, но си спомняше повече от Джейн и най-важният от спомените й беше, че любовта, която родителите й изпитваха един към друг и към децата си, правеше лошите времена по-добри.

Но в друг смисъл сестра й беше права: сега, с лейди Биатрис, имаха шанс да си създадат по-добър живот и тя трябваше да го сграбчи с две ръце.

Да съблазни лорд Девънам беше изключено. Дори да беше от жените, които умеят да съблазняват мъжете и да ги подчиняват на волята си — а тя не беше, — това би било прекалено рисковано, твърде болезнено. Винаги жените плащаха цената.

Все пак можеше да се опита да говори с него. Човек никога не знае. Може би щеше да я послуша, макар че се съмняваше.

Не беше съблазнителка, но пък имаше мозък. Само ако можеше да измисли план!

* * *

След изненадващото съобщение на лорд Девънам лейди Биатрис цяла сутрин писа писма до всичките си стари приятели: съобщаваше им, че е болна, но е на път да се възстанови напълно и от следващата седмица ще заживее в новия си дом на площад „Бъркли“, където с удоволствие ще приема посетители. Последните пет думи бяха дебело подчертани и Аби подозираше, че щяха да имат тежест почти колкото кралска заповед.

Едва бяха разпратили първите писма, когато късно следобед същия ден някой позвъни на входната врата. След няколко минути Федърби влезе с визитна картичка на сребърна табличка. Лейди Биатрис я разгледа през лорнета си.

— Клара Бедингтън! — възкликна тя зарадвана. — Една от най-старите ми приятелки! Поканете я, Федърби — продължи тя и се обърна към момичетата: — Добре, че днес реших да се облека и да сляза долу. Представете си, ако Клара ме беше видяла да се излежавам в леглото. Голяма е клюкарка!

Тя оправи косата си и красивия си кашмирен шал и изправи гръб в креслото.

Федърби обяви влизането на посетителката.

— Лейди Бедингтън, милейди.

В салона с въодушевена крачка влезе дребна закръглена жена, зад която се влачеха няколко шала и една огромна кожа. Тя забързано прекоси салона и прегърна лейди Биатрис.

— Скъпа моя Биа, когато получих писмото ти, просто не можах да се стърпя! Знаеш ли, не помня колко пъти идвах у вас последната година, а онзи ужасен иконом все ми казваше, че не си си вкъщи, дори за moi[2]. Така се радвам, че си се отървала от този неприятен човек. Новият ти иконом е много по-свестен! — И тя удостои Федърби с благосклонна усмивка, подавайки му два шала и украсен с ресни слънчобран от промазана коприна. Той ги прие с непоклатимо спокойствие. — Знаеш ли, толкова се притесних за теб, че писах на племенника ти. И виждам, че си била болна — нищо чудно, при това ужасно време! Можеш ли да повярваш, че е лято? Лято? Човек направо може да замръзне!

Тя взе един от шаловете обратно от Федърби и го преметна на врата си с драматично движение, което предизвика котенцето Макс да се хвърли към изкусителните ресни.

— Мили боже, това котенце ли е? Колко интересно! Мразя котките. Тази твоя болест — нали не е заразна? Първо за това трябваше да попитам, нали? Няма значение, сигурна съм, че няма да ме заразиш. Как си, скъпа моя?

— Добре съм, Клара, благодаря. А ти изобщо не си се променила. Не, не е заразна и благодарение на тези прекрасни момичета — моите племенници, нали разбираш — всеки ден укрепвам все повече.

Тя представи четирите момичета на лейди Бедингтън и добави:

— Знам, че съм ужасно невъзпитана, но, Клара, нали няма да имаш нищо против Аби да довърши главата, която ми четеше, когато ти дойде? Току-що започна втората глава и сме на много интересно място. Няма да отнеме повече от десет минути. — Погледна към Федърби и добави: — А междувременно икономът ми може да ни донесе чай и сладкиши.

— Книги ли си започнала да четеш, Биа? Всемогъщи небеса! Да, разбира се, че нямам нищо против, щом искаш.

Но макар че се остави да я настанят в удобно кресло до огъня, беше очевидно, че молбата й се струва странна.

И все пак, когато Аби продължи да чете, лейди Бедингтън се запремества напред в креслото, усуквайки шала си на въже, и се заслуша с интерес. В края на главата гостенката вече седеше на самия ръб на креслото и чакаше с нетърпение всяка дума. Когато Аби свърши главата, лейди Бедингтън се облегна назад и възкликна:

— Виж ти! Не съм подозирала, че може да има толкова забавна книга!

— Знам — съгласи се лейди Биатрис. — Не помня кога за последен път съм чела книга, преди тези момичета да се преместят да живеят при мен. Всички книги, които ме караха да чета, бяха ужасно скучни. Все за усъвършенстване — с поуки, уроци и проповеди или пък с факти. И това само в случаите, в които успявах да разбера за какво става въпрос в тези пусти книги. Но Аби и момичетата винаги намират интересни истории и единственото, което е усъвършенствано след четенето, е настроението ми.

— Иска ми се да бях прочела началото на тази — каза лейди Бедингтън.

Аби вдигна книгата, за да й покаже заглавието.

— Винаги можете да купите книга или да я заемете от библиотеката.

Лейди Бедингтън присви очи към заглавието. После поклати глава, размествайки шала си.

— Няма смисъл, скъпа моя. Напоследък не мога да чета нищо. Зрението ми отслабва.

— Знам — съгласи се лейди Биатрис. — Точно затова тези момичета са същински Божи дар.

— Вие четете много добре, госпожице Чанс. Беше забавно като в театъра, уверявам ви.

Федърби дойде с чая и сладкишите и Аби и момичетата се оттеглиха, за да оставят двете стари приятелки да се наприказват.

След няколко часа лейди Биатрис повика Аби в салона.

— Лейди Бедингтън ще остане за вечеря, скъпа.

Аби се усмихна на гостенката. Беше очевидно, че посещението й се отразява много благотворно на лейди Биатрис.

— Колко хубаво. Искате ли да говоря с готвачката и…

— Не, не, Федърби ще се погрижи за това. Лейди Бедингтън има специална молба към теб. Давай, Клара.

Лейди Бедингтън се поколеба, задърпа ресните на шала си и каза:

— Скъпа госпожице Чанс, имате ли нещо против да ми прочетете първата глава от тази прекрасна книга?

За един дълъг миг Аби се взира в нея, без да каже нищо. В ума й се бе зародила идея — безумна, навярно налудничава идея… Ако успееше да я осъществи… това можеше да се окаже решението на всичките им проблеми.

— Аби? — подкани я лейди Биатрис.

Аби се сепна и взе книгата.

— Извинете, бях се отнесла. Разбира се, с удоволствие ще ви я прочета, лейди Бедингтън. — Тя погледна към лейди Биатрис и каза: — Просто ми хрумна… една идея.

Лейди Биатрис беше много проницателна.

— За онова, което си говорихме онзи ден ли? За сестра ти и за обществото?

Аби кимна.

— Тогава ни кажи, скъпа моя. Клара няма да има нищо против.

Аби изложи идеята си.

— Литературно общество ли? — възкликна лейди Биатрис и сбърчи нос. — Където ще обсъждаме книги, които никой не иска да прочете, и всички ще се правят на много образовани и ще се съревновават кой ще каже най-интелигентните неща?

Тя направи отвратена физиономия. Старата й приятелка кимна в знак на съгласие.

Аби нетърпеливо се наведе напред.

— Да, но това няма да е такова литературно общество. Това ще е забавно.

— Забавно ли? — попита със съмнение лейди Биатрис.

— Ще бъде почти същото като това, което правим сега — някоя от нас ще чете една глава на глас, а после ще разговаряме, ще пием чай и ще ядем сладкиши, както обикновено.

Лейди Биатрис присви очи.

— И няма да има духовити забележки? Няма да търсим метафори, теми и скрити значения, да опустеят дано?

— Не и ако не искате — увери я Аби. — Все пак това ще бъде вашето литературно общество и вие ще определяте правилата.

На лейди Биатрис това очевидно й хареса.

— Значи ще бъде само заради историята и компанията? — попита лейди Бедингтън.

Аби кимна.

— Какво мислите?

Това нямаше да запознае Джейн с изгодни партии, но поне щеше да й позволи да общува с майките и лелите им.

— Литературно общество за хора, които не искат да се усъвършенстват — промълви замислено лейди Биатрис. — Просто интересни истории, с вино и сладкиши… Харесва ми.

Тя погледна към Аби и добави:

— Някой подходящ млад мъж спокойно може да бъде убеден да придружи майка си на подобно събитие.

Аби се усмихна на оптимизма й.

— Не съм толкова сигурна. Подобно общество няма да е по вкуса на младите мъже…

— Глупости! Трябва само да ги докараме тук първия път. След като се запознаят с тези хубави момичета, ще драпат със зъби и нокти да се върнат.

Аби се засмя.

— Много ми допада оптимизмът ви!

— И така, кога започваме? Официално, имам предвид — уточни лейди Биатрис. — За начало ще разпратя покани…

— А аз ще разпространя новината — добави лейди Бедингтън. — О, ще бъде толкова забавно, Биа!

Лейди Биатрис потри ръце.

— Да, наистина. Смятам, че идеята е чудесна, Аби. И, Клара, мисля, че не трябва да споменаваме за това на племенника ми. Той се притеснява за всичко и със сигурност ще каже, че това ще ме преумори, а то, разбира се, няма.

Тя намигна на Аби.

— Хайде, скъпа моя, Клара чака да й прочетеш първата глава, а след това е време за вечеря.

* * *

— Боже, каква приятна вечер! — възкликна лейди Бедингтън към края на вечерята. — Разбирам какво имаш предвид. Тези момичета наистина вдъхват живот на къщата. Иска ми се и аз да имах племенници с възхитителни идеи, но нямам…

Тя млъкна, замисли се и отправи озадачен поглед към лейди Биатрис.

— Мислех, че си единствено дете, Биа. Или момичетата са племенници на покойния ти съпруг?

Аби зачака отговора на лейди Биатрис. Почетна леля — така бяха решили тя и останалите да обяснят настояването на лейди Биатрис, че са й племенници. От онези лели, които са скъпи приятелки на семейството и децата ги наричат „лельо“ от обич, а не заради кръвна връзка.

Аби погледна към лорд Девънам. Той се облегна назад в стола си и изгледа леля си със саркастично изражение, което казваше: „Да те видим как ще го обясниш“.

— Не, разбира се! — отговори лейди Биатрис. — Те изобщо не са роднини на семейство Девънам, нито на скъпия ми Макс.

Лейди Бедингтън изглеждаше объркана.

— Тогава…

— Това са момичетата на моята полусестра, разбира се — Гризелда.

— Гризелда? — примигна лейди Бедингтън.

Гризелда? — спогледаха се Аби и Джейн.

Гризелда? — намръщи се Макс.

— Дъщерята на майка ми от втория й брак — обясни съвсем спокойно лейди Биатрис.

— Лельо Биа, ще си вземеш ли от тези вкусни аспержи? — прекъсна я Макс. Каква игра играеше, по дяволите?

— Не, благодаря. Мразя аспержите.

Лейди Бедингтън настоя:

— Не знаех, че майка ти се е омъжила повторно.

— Защото не е — осведоми я Макс и прикова леля си със строг поглед.

— Не, не веднага — съгласи се кротко тя. — Макар че не е редно да излагаш на показ мръсното ни бельо, милото ми момче. Е, все пак тук всички сме приятели, нали? А и накрая те се ожениха точно преди да се роди Гризелда. Беше много романтично… и съвсем почтено — завърши тя и се усмихна на госпожица Чанс.

Лейди Бедингтън поклати глава.

— Гледай ти! Не знаех. Мислех, че е умряла скоро след сватбата ти с Девънам.

— Така е — отсече Макс и се приведе напред. — Ходили ли сте скоро на опера, лейди Бедингтън? Чух, че смятат настоящата постановка по Моцарт за много добра.

Идея нямаше какво изпълняват в „Ковънт Гардън“ и не го интересуваше, стига да му помогнеше да смени темата.

— Не, Макс, скъпи, няма смисъл да продължаваме да се опитваме да прикрием фактите. Майка ми избяга с един австрийски граф — не се отказваше несломимата му леля и внимателно набоде на вилицата си едно грахово зърно. — Баща ми, разбира се, се разведе с нея и покри цялата история. Заяви, че е умряла.

Наистина беше умряла. Макс беше виждал гроба й. Той погледна намръщен леля си. Ситуацията излизаше от контрол. Тя му се усмихна сладко и изяде грахчето с триумфално изражение.

— Беше тооолкова романтично! Графът беше ужасно красив, разбира се, от онези високи златокоси австрийци с очи като син лед. Беше луд по майка ми. Гризелда приличаше на него. Джейн е наследила нейните коса и очи.

Джейн се задави.

— Така ли, госпожице Чанс? — попита лейди Бедингтън.

Госпожица Чанс се поколеба, погледна към Макс с полуразвеселено полубезпомощно изражение и се обърна към лейди Бедингтън:

— Джейн е одрала кожата на майка ни.

Погледът на леля Биа се плъзна към тъмната коса на Дамарис, а Макс се наведе напред и се опита да улови погледа й с надеждата да предотврати следващата безобразна лъжа. Тя обаче вече не можеше да бъде обуздана и препускаше в посоката, в която си бе избрала.

— Гризелда се омъжи за венецианец, един marchese — това е италианската дума за „маркиз“, скъпа моя — обясни тя на Дейзи. — Висок, мургав и също божествено красив. Жените в моето семейство открай време имат късмет в това отношение — омъжват се за невероятно красиви мъже. Милата Дамарис е наследила чертите и косата на баща си.

— Как се казваше този италиански marchese? — попита саркастично Макс и погледът му се насочи към „милата Дамарис“, която бе открила у себе си неочакван интерес към покривката от дамаска. Лицето й беше скрито от погледа му, а раменете й трепереха.

— Венециански, милото ми момче, не италиански. Там не обичат да ги бъркаш. Венеция е онова място с каналите — обясни благо леля му.

— А как се казваше той — този божествен венецианец?

Настъпи кратко мълчание. За миг в очите на леля му се изписа объркване, докато се опитваше да измисли подходящо име. А после отвърна безгрижно:

— Анджело.

— Имах предвид фамилията му — отвърна Макс с нежен, изпълнен със задоволство глас.

Тя вдигна вежди.

— Ами Чанс, разбира се.

— Типично италианско име — Чанс — отбеляза сухо Макс.

На безсрамната му роднина дори окото й не мигна.

— Е, разбира се, във Венеция го произнасят Чанселото — при което госпожица Аби се задави, — но тук ние го превръщаме в английско Чанс. Тези италиански имена са трудни за произнасяне.

— Венециански.

— Точно така, милото ми момче. Радвам се, че внимаваш.

— О, повярвай ми, аз съм направо запленен. Това е като история от някой роман — увери я Макс и забеляза, че сега и госпожица Аби е запленена от покривката. Както и сестра й, госпожица Джейн. Госпожица Дейзи наблюдаваше цялата сцена с отворена уста. „Така и трябва“ — помисли си той.

— Да, нали? Романите са нещо прекрасно, както Клара току-що установи. Вземи си още аспержи, милото ми момче. Изглеждаш малко кисел.

— Удивена съм — обади се лейди Бедингтън. — Като си помисля, че те познавам от толкова години, Биа, а дори не съм чувала за твоята полусестра Гризелда.

— Нищо чудно, тъй като…

— Тъй като татко не обичаше да говорим за нея. Разбира се, горкият Макс израсна, вярвайки в лъжите на татко — продължи леля му и добави с всеопрощаващ тон: — На клетото момче още му е трудно да приеме истината.

Устните на Макс потръпнаха против волята му. Тя наистина беше ужасна.

— Стига толкова, лельо Биа! — предупреди я той.

— Колко хубаво, че сега дъщерите й живеят с теб! — усмихна се лейди Бедингтън на момичетата. — Знам, че винаги си искала дъщери, Биа. Ще ги въведеш ли в обществото този сезон? Колко вълнуващо!

— Не — отсече категорично Макс. Точно тази глупост щеше да я пресече в корен. Още сега. — Нямаме такива планове. Изобщо.

— Ще видим — парира благо леля Биа.

— Няма да видим!

Дойде му до гуша. Не искаше да излага леля Биа пред старата й приятелка, но тя наистина прекали.

— Лейди Бедингтън, трябва да се извиня от името на леля си. Тя ни устрои шега с тези глупости, които си съчини, но мисля, че вече е достатъчно за всички ни. Майка й не се е омъжвала повторно — умряла е, точно както си мислехте, и е погребана в Англия. Няма никаква полусестра Гризелда, няма венециански marchese и няма никакъв австрийски граф.

— О! — И лейди Бедингтън погледна неуверено към леля Биа.

Леля Биа завъртя очи и вдигна рамене, сякаш искаше да каже: „Не му вярвай.“

— Уверявам ви, това е истината — настоя Макс. — Тези млади дами са гостенки на леля ми, но не са й роднини. Нито на мен.

Той погледна към госпожица Чанс с безмълвна заповед да потвърди неговата версия, но раздразнен видя, че тя и останалите още са крайно заинтригувани от проклетата покривка.

— И няма да ги въведе в обществото тази година. Нито когато и да било — добави Макс, когато леля му отвори уста. Той стана от мястото си. — А сега, лейди Бедингтън, вечерта беше прекрасна, но леля ми все още е под лекарско наблюдение и има нужда от сън. Мога ли да ви придружа до каретата ви?

Лейди Бедингтън се сбогува с всички и обеща да се върне на следващия ден за новата глава от книгата. И поглеждайки закачливо към Аби, добави:

— Може да доведа една приятелка.

Докато лорд Девънам съпровождаше лейди Бедингтън до каретата й, лейди Биатрис изпрати да повикат Уилям, за да я занесе веднага на горния етаж. Аби предположи, че иска да се спаси от гнева на племенника си. Възрастната дама вече можеше да изминава кратки разстояния без помощ, но стълбите още не й бяха по силите.

Но преди Уилям да успее да я вдигне, лорд Девънам влезе с отсечена стъпка в трапезарията и я вдигна без предупреждение.

— Аз ще я занеса, Уилям — каза мрачно той. — Трябва да поговоря с тази моя леля.

Тя се засмя и потупа гладко избръснатата му буза.

— Колко възхитително властен си, милото ми момче, а хабиш цялата тази мъжественост за леля си. Трябва да носиш до леглото някоя хубава млада жена, а не старица.

— Иде ми да те удуша! — каза й той.

Тя пак се засмя.

— Не беше ли смешно? Да можеше да си видиш физиономията, когато казах на Клара, че майка ми не е била в гроба си. И Гризелда и нейният италиански marchese.

— Венециански! — изръмжа той. — Венеция е онова място с каналите, нали не си забравила?

Аби и момичетата чуха веселия й смях, докато двамата се качваха по стълбите, преди да изчезнат от погледа им.

— Нали няма да й направи нещо? — попита тревожно Дейзи. Опитът й с мъжете не й вдъхваше доверие.

— Не — отговори тихо Аби. — Той я обича.

— Очевидно е, че тя изобщо не се притеснява — обади се Дамарис.

Дейзи поклати глава.

— И през ум не ми е минавало, че истинска дама като нея ще разправя таквиз опашати лъжи пред хората!

— Да. Трябва да призная, че той го прие много добре — включи се Джейн. — Не сте ли съгласни?

— Много добре — съгласи се Аби. Гласът й леко трепереше. Тя срещна погледа на Джейн. — Но наистина… Чанселото! — И избухна в смях.

Джейн се разкикоти.

— Присмял се хърбел на щърбел! Ти нали каза, че съм била одрала кожата на Гризелда.

— Не съм. Казах, че приличаш на майка ни, а това е съвсем вярно.

— Да, на майка ни, Гризелда Чанселото.

— Майка ни, Гризелда, marchese Чанселото — поправи я Дамарис и трите избухнаха в смях.

— Не виждам кое е толкоз смешно — измърмори Дейзи. — Само още лъжи и нищо друго. Само се закопаваме още повече.

— Не се тревожи, Дейзи — успокои я Аби. — Единствено лейди Бедингтън повярва, а сега и тя знае, че не е истина.

— А щом всички знаят, че не е истина, значи не е истинска лъжа, нали така, signorina[3] Чанселото? — подметна Джейн и трите пак се разкикотиха.

Дейзи се намръщи и поклати глава.

— Това не ми харесва.

Докато се събличаше за лягане, Аби си помисли за фантастичните измислици на възрастната дама и се усмихна. Пъхна се в леглото с мисълта за литературното общество. Надяваше се, че някои млади мъже, добри партии, можеха да бъдат убедени да дойдат.

А дори и да не дойдеха, ако Джейн се запознаеше с майките, лелите и сестрите им, те можеха да я запознаят с тях в парка или някъде другаде.

Но когато духна свещта и се сгуши под завивките, си спомни как лорд Девънам носи леля си по стълбите, успял да запази чувството си за хумор и търпение въпреки скандалното й поведение.

Помисли си за историята, която й разказа лейди Биатрис — за онова момченце, което чакало предано и страдало мълчаливо и само… И този образ не можеше да прогони.

Когато чу историята, изпита безкрайно съчувствие към това дете, а сега видя ехо от момчето в мъжа — очевидната му обич към леля му, загрижеността му за нея, желанието му да я закриля.

Дори враждебността, която проявяваше към Аби и сестрите й, бе породена от нуждата му да предпази леля си. А това качество й се струваше непреодолимо привлекателно у един мъж.

Госпожица Парсли беше късметлийка.

[1] Превод от английски Анна Елчинова — Бел.прев. ↑

[2] Мен (фр.) — Бел.прев. ↑

[3] Госпожица (ит.). — Бел.прев. ↑

Глава 13

Какви ужасни неща са фактите!

Джейн Остин, „Лейди Сузан“

Когато на следващата сутрин Макс слезе за закуска, завари три от госпожиците Чанс да го чакат. Разбира се, преструваха се, че закусват, но отдавна бяха приключили. Погледнаха го с неспокойни изражения.

— Предполагам, че госпожица Чанс е с леля ми — каза той, след като си размениха учтиви поздрави.

— Вината не е нейна — каза Джейн веднага щом Федърби му поднесе бекон и яйца. — Имам предвид на Аби.

— Знам — отговори Макс и се насочи към закуската. Докато се хранеше, се почувства малко като животните от Кралската менажерия — нервни наблюдатели следяха всяка негова хапка и очакваха всеки момент да ги нападне.

— Ние изобщо не сме разправяли на леля ви тази измислица — увери го госпожица Дамарис. — И не сме я молили да се преструва, че сме й племенници.

Макс знаеше това. Погледна към госпожица Дейзи, за да види дали има да добави нещо.

— Всичко е лъжа — каза тя, — но ние не сме молили леля ви да я разказва, уверявам ви. Не бива да вините Аби.

— Не я виня — отговори той и намаза филия хляб с масло.

— А лейди Биа нямаше лоши намерения — продължи упорито Дейзи. — Тя просто… просто…

— Се забавляваше — помогна й Макс. — Знам. А къде е госпожица Чанс? Бих искал да говоря с нея.

Момичетата се спогледаха тревожно. Наистина бяха много млади.

— Казах „да говоря с нея“, а не „да я удуша“ — успокои ги сухо той.

— Тя излезе — каза Джейн след миг. — Мисля, че отиде до пощенската станция.

— Благодаря. Федърби, ако обичате, кажете да докарат каретата ми пред къщата.

След няколко мига нерешителност, размяна на мълчаливи гримаси и кимания, които смятаха, че не е забелязал. Момичетата се извиниха и забързано излязоха от стаята за закуска.

Макс допи кафето си и се отправи към входната врата. Писмото, което бе оставил на масата в преддверието снощи, го нямаше — навярно вече беше пуснато. Добре! Веднага след пристигането си в Англия писа на Хенри Парело, че се е върнал и при първа възможност ще го посети в дома му в Манчестър. Миналата вечер отново написа кратка бележка до Парело, с която отлагаше посещението си. При това положение с леля Биа и сестрите Чанс, пътуването му на север трябваше да почака поне докато настанеше леля си в новата къща. Дали сестрите Чанс щяха да дойдат с тях — това все още не беше решил.

Леля Биа обичаше момичетата и искаше да идат с нея, това беше безспорно. Подозираше, че е малко оглупяла по отношение на тях. Как можа да измисли абсурдната история за Гризелда! Добре че той беше там, за да пресече тази измислица още в началото.

Че сестрите Чанс искрено обичаха леля Биа — сега това също беше очевидно… и представляваше проблем. Изглежда, и четирите нямаха пукната пара, с изключение на издръжката от леля му. Те зависеха от нея също толкова, колкото и тя от тях, просто по различен начин. Лъжкини или не, не можеше да ги изхвърли.

Дали беше благоразумно да им позволи да живеят в къщата на леля му, в неговата къща… Виж, това съвсем не беше очевидно.

А как щяха да реагират те, когато той се оженеше за госпожица Парело… Това пък съвсем не можеше да се предвиди. Но щеше да се ожени за нея, така че колкото по-скоро преместеше леля Биа на удобно място в новата къща, толкова по-добре за всички.

А за тази цел имаше нужда от помощта на госпожица Абигейл Чанс.

* * *

На Чаринг Крос тъкмо се канеше да подаде юздите на коняря, да пресече пътя и да провери дали тя е още в пощенската станция, когато я видя да излиза оттам.

— Чакай тук — обърна се той към коняря. Тъкмо щеше да прекоси улицата, когато забеляза нещо странно.

Един мъж беше излязъл след нея от станцията. Макс го видя как се обърна към група безделници, които се мотаеха наблизо, и кимна към госпожица Чанс. Някакъв дрипав тип се отдели от останалите и тръгна след нея. Какво ставаше, по дяволите?

Макс имаше изострен от опита инстинкт за неприятностите и не се поколеба: пресече улицата, като изруга под нос, когато движението го забави, и тръгна след тях.

Госпожица Чанс зави по една странична уличка. Преследвачът й стори същото. Макс ускори крачка.

Какво искаше този? Госпожица Чанс не беше от хората, които някой разбойник би си наумил да ограби. С това безлично сиво наметало и обикновено боне приличаше повече на гувернантка, отколкото на жертва, която си струва да нападнеш. Дори не носеше бижута — нямаше даже верижка, била тя сребърна или златна.

Без да забелязва преследвача си, госпожица Чанс зави по една тясна уличка — навярно по-пряк път до пазара. И мъжът зави. Макс ги догони само след секунди. По дяволите! Освен тях двамата на уличката нямаше никого.

А за тези няколко мига мръсникът почти бе успял да настигне госпожица Чанс.

Парцаливият негодник се напрегна и се надигна на пръсти. Макс не изчака да види какво ще стане, нададе вик, хвърли се напред и го сграбчи за палтото. Госпожица Чанс бързо се обърна.

— Какво…

Мъжът се извъртя с нож в ръка и замахна към Макс без предупреждение. Макс се опита да избегне острието, но почувства кос удар.

— Бягайте! — изкрещя той на Аби.

Не я видя как побягва, не можеше да откъсне поглед от човека с ножа. Лицето му беше сиво, подобно на муцуна на плъх.

— Ти не се бъркай, копеле! — изръмжа той. — Туй не те засяга.

Ножът проблесна в ръката му — дълго зловещо острие с извита костена дръжка.

— Жената е с мен — изръмжа Макс.

Мъжът изсумтя и сви философски рамене.

— Хубаво, началник.

Вдигна умиротворително ръце и сякаш понечи да отстъпи назад, но после рязко се хвърли отново към Макс, като се целеше в гърлото му.

Макс обаче бе подготвен. Когато ножът се стрелна към него, той го избегна и същевременно удари силно китката на нападателя си. Острието издрънча на калдъръма. Макс нанесе един бърз удар в корема на негодника и още един в гърлото, и докато той се мъчеше да си поеме въздух, го блъсна силно в стената.

— Защо я следиш?

Мъжът се помъчи да се отскубне и изръмжа някаква гнусотия. Макс отново го удари.

— Внимавайте! — изкрещя госпожица Чанс. Проклятие, какво правеше още тук? Но Макс нямаше време да мисли — втори мъж изникна отнякъде и му се нахвърли.

Макс се завъртя, повлече Плъха със себе си и го избута на пътя на втория нападател — набит грубиян с платнена шапка. Двамата се сблъскаха, Плъха се спъна, залитна и падна на камъните. Вторият мъж се приближи, размахвайки тояга към главата на Макс. Той се наведе и я избегна.

Нападателят стигна до него и се сборичкаха. С крайчеца на окото си Макс зърна как Плъха се надига мъчително и отново се отправя към него. Подготви се да посрещне нападението, но за негово удивление госпожица Чанс скочи върху гърба на Плъха, изкрещя като отмъстително банши и го заблъска по главата с чантичката си. Обви ръце около врата му и се вкопчи в него като маймуна, в опит да го събори или да го удуши. Мъжът залитна и изруга, докато се мъчеше да я отблъсне.

Макс, който се бореше с втория нападател, не видя какво се случи после, но се обърна точно навреме, за да зърне проблясването на острие, когато Плъха замахна назад към Аби. Острието потъна в плата на вихрено развените й дрехи и нападателят го задърпа с всичка сила, за да го извади.

Ръцете на Аби разхлабиха хватката си върху врата му. Мъжът се обърна и я метна с всичка сила на земята. Изведнъж настъпи тишина, която стъписа Макс — писъкът на Аби ненадейно секна. Тя се просна на мокрия калдъръм, без да помръдне.

— Аби!

С един скок Макс преодоля разстоянието, което ги разделяше, сграбчи Плъха за врата и го блъсна силно в стената. Той отново изпусна ножа, този път Макс го грабна и застана между Аби и злодеите.

— Елате да ви видя от какво тесто сте замесени!

Плъха и съучастникът му се спогледаха, измърмориха нещо и побягнаха.

Щом се увери, че наистина са си тръгнали, Макс се хвърли на колене до проснатото тяло на госпожица Чанс.

— Госпожице Чанс! Аби!

Тя не помръдваше.

— Аби!

Със свито сърце той я обърна внимателно и с облекчение видя, че си поема въздух като риба — беззвучно, безпомощно. Очите й бяха разширени и изпълнени с паника, а лицето — разкривено, докато се мъчеше да вдиша и не успяваше. Но никъде нямаше следи от кръв.

Изпълни го безкрайно облекчение. Слава богу, беше останала без въздух, а не ранена.

— Нищо ви няма. Изкараха ви въздуха, това е всичко — каза й той. Помнеше колко е страшно, когато за пръв път ти изкарат въздуха. Онези няколко мига в самото начало, когато белите ти дробове просто не работят.

Той я вдигна от студения кален калдъръм, придърпа я в скута си, притисна я към гърдите си и започна да разтрива гърба й с ритмични успокояващи движения. Люлееше я нежно и шепнеше:

— Няма нищо, в безопасност сте. Само след минутка ще се оправите. Просто се отпуснете и дъхът ви ще се върне.

Пръстите й се вкопчиха в реверите му, а умолителният й поглед се впери в неговия, докато напразно се мъчеше да си поеме дъх. Усилието сякаш продължи цяла вечност, но най-накрая се разнесе шумен, подобен на ридание звук и тялото й потръпна до неговото, когато тя пое първата си глътка благословен въздух. Продължи да вдишва дълбоко пак и пак, и накрая паниката й започна да намалява.

Макс я притискаше до себе си и продължаваше ритмично да разтрива гърба й, макар че не беше сигурен кого успокоява. Онзи миг, в който видя как ножът се плъзва сред гънките на дрехите й… неподвижната й фигурка, просната на калдъръма…

Ръцете му я стиснаха по-здраво. Изпитваше необходимост да усети топлото й живо тяло до своето.

Тя лежеше тихо и доверчиво, сгушена до него със затворени очи, и се мъчеше да си поеме въздух, да прогони тръпките, които разтърсваха тялото й.

— Отидоха си — каза той. — В безопасност сте. Държа ви.

Той сведе поглед към нея. Изглеждаше пребледняла и уплашена. Дребното й миловидно лице се бе изопнало така, че той усети болка в гърдите си.

В боричкането беше загубила бонето си. Той внимателно приглади косата от челото й. Точно над веждата й имаше натъртване, което вече започваше да посинява. На брадичката й тъмнееше ожулване, което изглеждаше разранено.

Но нямаше кръв. Макс я беше проверил възможно най-внимателно, но не намери никаква рана. Странно: сигурен беше, че видя как острието се забива, а онзи трябваше да дърпа силно, за да го извади. Но някак си, по чудо, не я беше пронизал. Слава богу!

* * *

Аби знаеше, че трябва да направи усилие и да се раздвижи. Трябваше, наистина трябваше. Сега отново можеше да диша, треперенето й бе намаляло и бе станало поносимо, а сърцето й… о, сърцето й…

Това не можеше да контролира.

Той я спаси. Изправи се срещу двама мъже заради нея, застана с нож пред тях. Нейният викинг спасител. А сега, начинът, по който я държеше…

Тя не помръдна — не можеше да се раздвижи, не можеше дори да се насили да пожелае да помръдне. Като дете, което стиска здраво очи и не иска да се събуди от сън, вярвайки, както вярват децата, че сънят може да стане истински, ако само си задържи очите затворени и просто… не… помръдва.

Тези ритмични успокояващи движения по изопнатите нерви на гръбнака й! Усещаше топлината им, усещаше успокоителната им сила. Този дълбок шепот, истинска скала на сигурност!

Аби притисна буза към гърдите му. Бяха толкова широки и силни, че й се искаше да пропълзи вътре в тях и да остане така, да остане завинаги така, в прегръдките му, вдишвайки аромата на тялото му — мокра вълна, лек полъх на кедър, чисти дрехи и загадъчният, съблазнителен мирис на мъж, топлината на дъха му, който гали кожата й.

— Как се чувствате сега? — попита той и на Аби й се прииска да заплаче, прииска й се да се засмее, да се вкопчи в него в прилив на напълно недостойно отчаяние, да удължи мига, съня, илюзията.

— Госпожице Чанс?

Той се наклони назад, за да я погледне. Ръцете му вече не я стискаха толкова здраво. Помежду им се промъкна студеното течение на осъзнаването. То накара тялото й да замръзне и тя отново се превърна в гувернантката, в старата мома.

— Челото ви е натъртено и имате… — започна той, обхвана брадичката й с ръка и внимателно повдигна лицето й — … ожулване на брадичката. Но това ли е всичко?

Пулсът биеше в бузата му и привличаше очите й като магнит. Не можеше да го погледне, още не.

— Аби?

— Вие ме спасихте — прошепна тя. И вдигна глава. И почувства, че се дави в загадъчната сивота на погледа му.

Очите му потъмняха. Той като че ли се поколеба, а после бавно, сякаш агонизирайки, сякаш го правеше против волята си, сведе глава към нея.

Устните им се докоснаха — съвсем лек допир, който едва можеше да мине за ласка, но Аби го усети чак до стъпалата си. През тялото й премина мощна тръпка.

Той се отдръпна. Сякаш не можеше да откъсне поглед от нея. Измърмори под нос нещо, което тя не разбра, а после я целуна страстно, жадно, привлече я силно към себе си, обхвана главата й с ръце, наклони лицето й, за да му е по-лесно да… да изпепели душата й.

Устните му бяха горещи, вкусът му — загадъчен и силен. Пристрастяващ.

Аби се вкопчи в раменете му и отвърна на целувката му с цялото си същество. Годините болезнена самота се стопиха под силата на страстта му. Поглъщаше вкуса, усещането, силата му. Жаждата, която можеше да се мери с нейната.

Целувките му бяха едновременно груби и нежни, дълбоки, сякаш я поемаше вътре в себе си така, както тя гълташе жадно въздуха преди няколко секунди, важни и необходими като самия живот.

Тя зарови пръсти в гъстите хладни къдрици на тъмната му коса, все още мокра от дъжда. Цялата гореше. Огънят танцуваше по кожата й, свиваше се на спирали от горещи тръпки дълбоко в нея.

А после, без предупреждение, всичко свърши. Той отдели устата си от нейната и я погледна смаян.

— Извинявам се. Това не биваше да се случва.

Аби се взираше в него замаяна, невярваща. За миг всичко наоколо застина, утихна. Не се чуваше никакъв звук, освен учестеното дишане на двама души. И тътенът на лудо биещото й сърце.

Чувстваше се разранена, чувстваше се като новоизлюпено птиче. Сега кожата й беше толкова чувствителна, сякаш влажният хладен следобеден въздух можеше да мине направо през нея.

А после изведнъж се озоваха седнали на влажния калдъръм на малката уличка насред Лондон. Шумът от движението, от колелета, които трополяха по калдъръма, от виковете на амбулантните търговци — на действителността — ги заля като вълна. Чайки крещяха над главите им, летяха над реката и се биеха за отпадъци.

— Това… това не може да се случи — промълви той. Гърдите му се надигаха и спускаха учестено. Гледаше я, без да може да си поеме въздух, устните му все още бяха мокри от целувките й. Отблъсна я съвсем леко, колкото да остави помежду им няколко сантиметра, но все едно я избута на цяла миля разстояние. Сивият му поглед, спокоен и непроницаем, й го показа съвсем ясно.

— Аз съм сгоден — каза й той напрегнато.

Срамът я изгаряше. Разтреперана, тя се надигна непохватно, изтърси роклята си, взе бонето и чантичката си и приглади косата си с треперещи ръце. Гледаше към стените, към калдъръма, към чайките, които кръжаха и крещяха в небето. Навсякъде другаде освен към Макс, лорд Девънам.

Тази жажда. Начинът, по който се вкопчи в него. Какво ли си мислеше той?

„Това беше само целувка — каза си тя. — Не означава нищо.“ Чувстваше се самотна и нищо повече. Нападението я бе извадило от равновесие и беше реагирала прекалено силно. А той… е, мъжете бяха такива. Вземаха това, което им се предлагаше. Дори жената да не е искала да…

— Вие сте наранена.

— Не, не, разбира се, че не! Това беше само целувка, знам — успя да изрече тя, опитвайки се да прозвучи светски и обиграно.

— Не, имах предвид… — посочи той. — На гърба ви има кръв.

Тя се опита да погледне, намери едно-две кървави петънца отзад на полата си, но не усещаше да е ранена. Не и ако човек не можеше да прокърви от унижение.

— Дайте да видя — каза той и я обърна. — На гърба ви има кръв, но не виждам никаква рана.

— Аз я виждам — отговори Аби и внимателно повдигна ръкава му. — Раненият сте вие, а не аз.

— Аз? Глупости!

И тогава видя разреза в ръкава си, кръвта, която се просмукваше в плата и бавно капеше на калдъръма сега, когато стояха прави.

— Да опустее дано!

С тази ръка я беше галил. Беше окървавил целия й гръб, без изобщо да забележи.

— Не я ли усетихте? Не боли ли?

Той поклати глава.

— Отначало не болеше, но… да, сега я усещам.

Тя започна да разкопчава жакета му. Той я отблъсна.

— Какво си мислите, че прави…

— Ще погледна раната ви. През жакета не мога да я видя.

— Няма нищо, това е драскотина.

— Вие кървите.

Тя задърпа жакета му, опитвайки се да го свали от рамото му. Сега, когато можеше да се съсредоточи върху нещо практично, се чувстваше по-добре.

— Престанете!

Той дръпна с едрата си ръка жакета и го върна на мястото му.

— Не ставайте глупав! Как да ви помогна, ако не мога да видя раната ви?

Той извади от джоба си кърпа и й я подаде.

— Завържете я здраво около срязването — през жакета. По-късно някой ще ме прегледа.

Това си беше чиста мъжка упоритост, но Аби не възрази. Разтърси кърпичката му, за да я разгъне, сгъна я диагонално, надипли я, за да стане на превръзка, и я завърза на ръката му, над жакета.

— Готово — каза тя и я стегна така, че го накара да изохка. — Това трябва да спре кървенето, докато се приберем.

Глава 14

Аз може да съм загубила сърцето, но не и самоконтрола си.

Джейн Остин, „Ема“

Каретата и конярят на Макс още чакаха зад ъгъла. Макс мълчаливо помогна на Аби да се качи — вече не можеше да мисли за нея като за госпожица Чанс, — седна до нея и взе поводите.

— Сигурен ли сте, че трябва да карате с тази ранена ръка? — попита тя.

— Добре съм.

Той махна на коняря да освободи конете, дръпна поводите, конярят скочи отзад и потеглиха.

Два въпроса тревожеха Макс. Защо я нападнаха? И защо я целуна така… така необуздано? И макар че първият въпрос беше по-важен, вторият беше този, който не му даваше мира.

По дяволите, защо изобщо я целуна? Нямаше представа. Тази целувка беше чисто инстинктивна реакция, но на какво? На опасността? На жената в прегръдките му?

Или искаше само да я утеши? „Колко си благороден само!“ — подигра се съвестта му.

Не, не беше утеха, макар че и това играеше роля. Просто… тя го погледна с такова изражение… и той не можа да устои.

Само да пробва, така си каза тогава.

Сега изсумтя. Тук разсъдъкът изобщо не играеше. Знаеше, че не бива да я докосва, но изкушението бе непреодолимо.

А после просто докосна с устни нейните… съвсем лек допир… и… буен огън… това избухна помежду им. Пожар, който събуди нещо дълбоко у него.

Спомни си как я гледаше, колко го смая силата на тази кратка целувка. Спомни си как си каза, че не бива да го прави, че е сгоден, че тази млада жена е загадка, енигма, забъркана в нещо опасно… но всички аргументи, които успя да намери, бяха немощни като цвърчене на птици и той не можа да се въздържи: отново се наведе и завладя устата й със своята.

Незабавен пожар. Никога не бе изпитвал нещо подобно. Вкусът й: чисто опиянение. Сега, при спомена, през тялото му премина тръпка.

Погледна я крадешком. Беше ли забелязала? И тя ли си спомняше? И тя ли беше почувствала пожара?

Аби седеше с изправен гръб до него и гледаше право напред. Лицето й беше бледо и безизразно. Ръцете й здраво стискаха чантичката в скута й.

Пръстите на Макс се стегнаха около поводите. Не биваше да си спомня. Изобщо не биваше да я целува.

Той беше сгоден, а Макс Девънам винаги приемаше обещанията си сериозно. Нито веднъж в живота си, дори като момче, не бе изменял на думата си. И нямаше да започне сега.

Беше само целувка. Просто целувка.

Насили се да прогони спомена от ума си, да се съсредоточи върху опасността, с която Аби току-що се бе разминала. Защо я нападна онзи, по дяволите? Макс беше сигурен, че човекът, с когото се сблъска, не беше обикновен джебчия. Погледна към чантичката й, после пак.

— Ето че разреших една загадка — каза той.

Тя се стресна, сякаш мислите й се бяха отнесли много далеч, и се извърна към него.

— Какво имате предвид?

Той кимна към чантичката.

— Бях сигурен, че видях как ножът се забива във вас. Злодеят трябваше да дърпа силно, за да го извади. Но е било това.

Тя погледна надолу и нададе тихо възклицание.

— Срязана е!

Отвори чантичката си, огледа съдържанието й и извади малка книга с кожена подвързия. Вдигна я и му я показа.

— Промушил е книгата ми!

Той кимна отсечено. Тази книга й беше спасила живота. Погледна към Аби, за да види дали е разбрала. Беше — личеше по изражението й. За един дълъг миг тя не каза нищо, само прокарваше палец по разреза в кожата, сякаш така можеше някак да го излекува. Устните й трепереха. Изглеждаше готова да заплаче.

Макс изпита болезнено желание отново да я вземе в прегръдките си. Вместо това рече:

— А казват, че пристрастяването към романите влияело зле на човека.

Тя се сепна и се засмя с треперещ глас.

— Книгите винаги са ми били голяма утеха, но никога по този начин.

Разтрепераните й ръце натъпкаха книгата обратно в чантичката и тя попита с по-нормален глас:

— Как е ръката ви?

— Нищо й няма — отговори Макс и се съсредоточи върху пътя.

* * *

— Това е само драскотина. Няма нужда да вдигате толкова шум — измърмори Макс и направи нов опит да стане.

Намираха се в кухнята на Девънам Хаус. Нямаше следа нито от готвачката, нито от кухненската прислужница. Още щом пристигнаха, Аби нареди на лакея да доведе лекаря, но Макс му забрани.

Докато слизаше от каретата, му се зави леко свят, но беше сигурен, че един коняк бързо ще го оправи. Главата и рамото го наболяваха от ударите с тоягата, но това бяха само натъртвания, нищо сериозно. Колкото до раната, тя беше дълга, но не особено дълбока. От нея продължаваше да се процежда кръв, но бавно.

Аби го бутна обратно на стола и това, че успя, беше признак, че главата му още се мае.

— Ако някой вдига шум, това сте вие. Загубили сте много кръв.

Тя изсипа шепа сол в един леген, наля вряла вода от чайника и започна да бърка свирепо, за да се разтвори солта.

— Не спорете. Ще промия тази рана и ще я превържа. Такива разрези понякога загнояват, а солената вода им помага да зараснат. Освен това кръвта е грозно нещо и разстройва Федърби.

Как не го беше срам да залива всичко с кръв и да разстройва безценния й иконом — това подсказваше тонът й.

Преди малко икономът хвърли само един поглед на раната на Макс, след което лицето му придоби интересен оттенък на зеленото и той се заклатушка към вратата. Лакеят, Уилям, помогна на Макс да съблече жакета и ризата и огледа раната с професионален интерес.

— Гадна работа, милорд, но според мен ще се размине без шевове. Оставете госпожица Аби да се погрижи.

Не това искаше да чуе Макс. Не искаше Аби да се грижи за него. Все още беше мокра и кална от падането на земята. И разтърсена от нападението. Имаше нужда някой да се посуети около нея, пусто да остане! Къде бяха проклетите й сестри? Къде бяха прислужничките?

Но когато изрази тези мисли на глас, тя просто каза:

— О, тихо! Нищо ми няма. Вие сте този, който кърви.

Той я наблюдаваше внимателно. Изобщо не беше вярно, че й няма нищо. Ако не бъркаше, в момента Аби проявяваше забавена реакция след нападението. Опитваше се да го прикрие с женско фучене, но ръцете й трепереха, устните също.

За да я разсее, Макс заяви грубо:

— Вижте, днес съм много зает. Нямам време за това.

Огледа се в търсене на мъжка подкрепа, но икономът не се виждаше никъде, а лакеят бе изнесъл окървавените риза и жакет от кухнята и още не се беше върнал.

— Няма нужда да ме гледате така — отговори Аби. — Лично мен не ме засяга, ако предпочитате кръвта ви да изтече на пода. Правя го само защото по някаква причина леля ви ви обича.

— Знам, че сте разстроена…

— О, какво ви е навело на тази мисъл? Аз обичам да ме преследват главорези с ножове! А това, че един мъж едва не загина, докато ме защитаваше, е божествено…

Тя млъкна, вдигна треперещи пръсти до устните си. Повече от всичко на света Макс искаше да я вземе в прегръдките си и да притисне стройното й тяло към своето.

За да я утеши. Защото мразеше да гледа разстроени жени.

Но не можеше. Вече я бе наранил достатъчно. Не можеше да я прегърне. Знаеше, че е разстроена не само от нападението. А и от целувката.

Тя все още трептеше в стаята помежду им.

— Съжа…

Тя вдигна ръце.

— Ще спрете ли да го повтаряте? Вече обяснихте кристално ясно, повече от кристално ясно, че е било грешка.

— Не че не исках…

Тя го изгледа кръвнишки и отново се зае да бърка солта. Свирепо.

Той направи нов опит:

— Просто аз… Аз съм сгоден.

— Знам! Целувката не означаваше нищо. Беше по-малко от нищо.

По някаква причина тези думи го подразниха.

— Често ли ви се случва да целувате разни мъже?

— Само след като мъже с ножове са ме нападнали на улицата! — тросна се тя. — Годеницата ви знае ли, че целувате други жени?

Тук нямаше какво да й възрази. Изгледа я гневно. Тя сновеше из стаята, взе ножици, наряза чист плат за превръзки, сложи на масата до него гърненце с мехлем и една марля. Наля горещата подсолена вода в една купа, спря се, въздъхна, погледна го с разкаяние и измърмори:

— Съжалявам. Беше непростимо от моя страна. Знам, че ви дължа живота си, и съм ви много благодарна.

Макс кимна навъсено.

— А аз ви дължа моя, така че сме квит.

— Не съм направила кой знае какво…

— Бяхте много смела — прекъсна я той. — Не познавам друга жена, която би се опитала да спре злодей с нож, така че недейте да спорите.

Думите му прозвучаха по-сурово, отколкото му се искаше, затова добави по-меко:

— Сигурна ли сте, че не сте ранена?

— Само няколко синини — увери го тя. Погледът й за миг се сведе към голите му гърди и Макс го почувства като нежна, топла ласка.

— Имате право — добави тихо тя. — Щеше да е много по-добре, ако целувката не се беше случила, но вината не е ваша.

— Никой не е виновен.

Макар че й се бе извинил поне пет-шест пъти, дълбоко в себе си Макс не се разкайваше за целувката. Нито за миг. Погледът му се плъзна към устните й, към меката й розова уста и у него отново се надигна жаждата да опита вкуса й само още веднъж. Трябваше да сложи край на това. Откъсна поглед от нея.

— Ще ви направя чай от върбова кора. Ще облекчи главоболието. — Тя взе бурканче с върбова кора и изля в него вряла вода.

„Той просто се държи галантно“ — помисли си Аби. Знаеше колко жадно бе отговорила на целувката му, колко нетърпеливо се бе притиснала към него, как бе прокарала пръсти през косата му, как бе позволила на езика си да се преплете и затанцува с неговия. И това я бе изпълнило с ликуване.

А през цялото време знаеше, че е сгоден за друга — за жена, която го е чакала девет години. Девет години!

Знаеше кой е виновен. Тя му беше дала възможност и той я прие, както правеха всички мъже. Кога щеше да се научи, че жената е тази, която трябва да запази самообладание, жената трябва да постави границите, жената не бива да забравя коя е обикновената стара мома и кой е красивият лорд?

Преживяното с Лорънс се повтаряше.

Само че сега беше още по-страшно. С Лорънс никога не бе изпитвала това, което почувства в онази уличка с лорд Девънам.

Горчивият урок, на който я бе научило онова… каквото и да беше… с Лорънс преди толкова години — урокът, който мислеше, че никога няма да забрави, никога няма да може да забрави — просто бе излетял от паметта й при първото докосване на устните на лорд Девънам.

Заради нападението ли? Казваха, че опасността засилвала желанието. Ако беше така, сега опасността бе изчезнала, така че Аби се надяваше да изчезне и желанието. Само дето не се чувстваше така, не и когато той седеше тук с голи гърди и тези сериозни сиви очи я наблюдаваха, докато тя се движеше из кухнята.

Тя усещаше всяко стрелване на този мрачен поглед, защото по кожата й преминаваха тръпки.

Можеше единствено да се насили да не го гледа, да не позволи на очите си да се насладят на тези широки, красиви голи гърди, да не прокара ръце по тях, да не почувства силата и мощта им под пръстите си. Той сякаш дори не забелязваше, че е гол. Или забелязваше?

Ходещо изкушение, това беше той.

Подсолената вода вече бе изстинала достатъчно. Аби натопи в нея чист плат и коленичи до Макс.

— Няма да боли — увери го тя. — Може да щипе малко — от солта, нали разбирате.

Той й отправи мрачен поглед.

— Не съм дете.

— Знам.

Очите й се стрелнаха — отново — към голите му гърди и тя почувства как бузите й пламват. Не, не беше дете. Беше истински мъж. Повече не вдигна глава.

Раната беше повърхностна — по-скоро драскотина, но дори и драскотините можеха да се възпалят. Аби я проми старателно, първо с една купа с подсолена вода, а после и с втора, за по-сигурно. Дължеше му живота си. Никой никога не се бе излагал на опасност, за да я защити.

— Кой беше оня тип?

Тя вдигна глава. Мислите й бяха безкрайно далеч.

— Кой тип?

— Онзи с ножа.

Тя поклати глава.

— Предполагам, че е някакъв крадец. Възползвал се е, че бях сама. Крадците прерязват дръжките на чантичките, за да ги откраднат, нали така?

Лорд Девънам на свой ред поклати глава.

— Не беше случайно. Следеше ви още от пощата.

Изненадана, Аби се дръпна назад и седна на петите си.

— От пощата ли? Сигурен ли сте? Откъде знаете?

— Видях го. Един мъж излезе от станцията след вас, кимна на онзи и той ви последва. Затова ви питам: кой иска да ви навреди?

Предположението му, че тя знае кой я е нападнал, че по някакъв начин може да си го е заслужила, я засегна болезнено.

— Нямам представа.

— Какво взехте от пощенската станция?

Тя поклати глава.

— Нищо ценно. Само едно писмо.

Не беше разпознала почерка. Помисли си, че може да е от свещеника в Херефорд.

— Какво писмо?

Тя нетърпеливо махна с ръка.

— Нищо. Най-обикновено писмо.

Всъщност досега не беше имала време да го прочете.

— Покажете ми го.

Тя го изгледа възмутено.

— Това писмо е мое.

Не искаше да види истинското й име в адреса.

Той каза сурово:

— Този тип не носеше нож, за да среже дръжките на чантичката ви. Още от самото начало искаше да ви нападне, имаше и партньор, който да му помага. Затова ми покажете писмото. Веднага.

Той протегна властно здравата си ръка.

Аби изпуфтя раздразнено, но извади писмото от чантичката си и му го подаде. Той погледна адреса.

— Предполагам, че това е истинското ви име.

Какво можеше да каже? Че чиновникът в пощата погрешка й е дал чуждо писмо? Не, по-добре да признае истината. Тя кимна.

— Случайно да сте роднина на семейство Чантри от Хъртфордшър?

Това бе попитала и леля му в началото.

— Нямам други близки освен сестрите си.

Това беше истината, макар и не цялата. Семейство Чантри от Хъртфордшър така и не призна съществуването на Аби и Джейн — нито при раждането им, когато баща им писа на родителите си, нито когато той умря и майка им писа на семейството му, нито когато майка им умря и дванайсетгодишната Аби им писа, за да им съобщи, че двете със сестричката й са осиротели и сами. Семейство Чантри от Хъртфордъшър така и не прояви интерес.

И тъй като семейство Чантри от Хъртфордшър не ги признаваше, Аби нямаше да признае семейство Чантри от Хъртфордшър.

За нейно облекчение той не продължи да я разпитва за роднините й. Вместо това разчупи печата, отвори писмото и я погледна странно.

— Вътре няма нищо — рече той и й го подаде.

— Нали ви казах…

Тя млъкна и се вгледа озадачена в писмото. Там не пишеше нищо. На това писмо не бе написано нищо друго освен адреса.

— Все трябва да имате някаква представа кой го е изпратил.

— Е, нямам. Много странно.

Аби заобръща писмото в ръцете си, опитваше се да се сети кой би могъл да й изпрати нещо подобно. Може би някой разсеян човек, който е написал адреса, но е забравил да напише писмото? Но защо? Тя вдигна рамене и го остави.

— Но щом в писмото няма нищо, не разбирам как би могло да е свързано с нападението.

— Било е примамка.

В гласа на лорд Девънам звучеше абсолютна сигурност.

— Примамка ли? — изгледа го озадачено тя.

— Начин за нападателя да ви разпознае. Или за съучастника му. Мишената е бил човекът, който ще вземе това писмо от пощенската станция.

Аби прехапа устна, замисли се и поклати глава.

— Не е възможно. Адресирано е до мен, а не се сещам за човек, когото да съм наранила или обидила, или който би искал да ме нарани. И определено нямам нищо, което някой би искал да открадне.

— Никого ли не сте ядосали?

Тя се замисли за миг, после отвърна с лек смях:

— Само вас.

Очите му проблеснаха и тя веднага съжали за шегичката си. Оказа се, че е много по-трудно да му устои, когато е развеселен и се опитва да го прикрие. А сега повече от всякога се налагаше да му устоява. Избегна погледа му и се наведе над раната. Намаза я внимателно с мехлем, покри я с марля и започна да я превързва с чист, току-що изгладен плат.

Ненадейно й хрумна нещо. Беше ли възможно да е прав? Можеше ли нападението наистина да има нещо общо с нея? Нещо общо с бордея, с онзи Морт? Веднага отхвърли тази мисъл. Откъде Морт би могъл да знае за нея?

— Кажете ми — подкани я тихо лорд Девънам.

Тя го погледна стреснато.

— Какво да ви кажа?

— Какво ви тревожи. Знаете — или поне подозирате, нали? — кой стои зад нападението. Ако ми кажете, мога да ви помогна.

— Но аз не знам. Наистина нямам представа.

Това беше истина, но бузите й все пак пламнаха. Тя приключи с превръзката и сложи медицинските отпадъци в една кошница.

— Не ми… — започна той, но преди да завърши, кухнята се оказа наводнена — сестрите на Аби се втурнаха през едната врата, а готвачката и кухненската прислужница с пазарски кошници дойдоха през другата. Всички заобиколиха Аби и лорд Девънам, започнаха да възклицават при вида на кръвта, на превръзката и на синината на лицето на Аби. Задаваха въпроси. И всички говореха едновременно.

През шума и виковете погледът на Аби срещна този на лорд Девънам и тя разбра, че темата не е приключена. Той беше убеден, че тя знае повече, отколкото знаеше в действителност.

След миг пристигнаха Федърби и Уилям с чисти дрехи за лорд Девънам. Федърби отправи ужасен поглед към неприлично разголените гърди на Макс — „Не пред младите дами, милорд!“ — и го насочи към вратата.

Макс се подчини на драго сърце. С всички тези безкрайни женски възклицания се чувстваше така, сякаш се бе озовал сред ято обезумели папагали.

Докато излизаше, успя да улови погледа на Аби. Беше й предложил маслиновата клонка. Сега всичко зависеше от нея.

Всъщност се радваше, че излиза от кухнята и може да остане сам. Трябваше да — как му викаха в армията? — да прегрупира силите си.

Преградите бяха рухнали. Помежду им се бе зародила връзка, интимност…

Сега познаваше аромата й, вкуса й, усещането, когато тялото й бе сгушено до неговото, допира на ръцете й върху голата си кожа. Познаваше целувките й, жадното им великодушие, което не искаше да изчезне от ума му…

Само че не можеше да го допусне. Беше сгоден. И през целия си живот не бе нарушавал обещание.

Докато се качваше по стълбите, за да се преоблече, той се обърна към Федърби:

— Искам да наемете още двама лакеи. Силни.

Икономът и лакеят се спогледаха тревожно.

— Да разбирам ли, че работата на Уилям не ви удовлетворява, милорд?

— Съвсем не — отговори Макс. — Искам още двама лакеи.

Федърби се намръщи.

— За някаква конкретна задача ли, милорд?

— За да придружават младите дами, когато някоя от тях напусне къщата. А през останалото време ще се занимават с други полезни задачи.

— Боите се от ново нападение?

— Не знам. Госпожица Чанс изглежда мисли, че е било случайност.

— А вие не сте ли съгласен, милорд?

Макс раздвижи замислено превързаната си ръка.

— Някой я беше набелязал.

Икономът изглеждаше притеснен.

— Набелязал ли?

— Проследиха я, когато излезе от пощенската станция. Знаете ли нещо? Някаква причина защо някой ще напада госпожица Чанс с нож?

Икономът го изгледа притеснено.

— Не мога да се сетя за никаква причина, милорд.

Макс не му повярва. Федърби премълчаваше нещо.

— Верността е прекрасно нещо, Федърби, но тези момичета може би са в опасност.

Федърби въздъхна.

— Ако знаех нещо, което може да ви е от помощ, милорд, щях да ви го кажа. Много съм привързан… — усети се и млъкна. Не подобаваше на икономите да изразяват привързаност. — Дължа всичко на госпожица Чанс и бъдете сигурен, милорд, че с Уилям сме готови да умрем, за да защитим нея и останалите млади дами.

Този отговор не го задоволи, но Макс познаваше достатъчно добре човешката природа и разбра, че няма да измъкне повече от Федърби. Икономът знаеше нещо, но каквото и да беше то — може би нещо, което би дискредитирало младите дами — не беше готов да го сподели. Макс предполагаше, че то и без това не е от значение за защитата им. Не се съмняваше, че Федърби наистина е предан на Аби.

„На госпожица Чанс“ — поправи се той. Преградите!

— Мога ли да поверя на вас наемането на лакеите, или Бартлет да се погрижи?

Федърби се поклони леко.

— Аз ще се погрижа, милорд. Уилям има познати, които, ъъъ, могат да се справят, ако възникнат неприятности.

— Не искам грубияни — предупреди го Макс.

Федърби изглеждаше стъписан.

— Разбира се, че не, милорд. Ще бъдат много възпитани, гарантирам ви.

— Облечете ги в ливреи. Искам да е ясно, че госпожица Чанс и младите дами са под моя закрила.

— Много добре, милорд.

* * *

— Сигурно е бил някой джебчия — заключи Аби. Не можеше да измисли друго обяснение за нападението. — Не виждам как би могъл да бъде някой от хората на Морт.

Четирите момичета пиеха чай в задния салон. Лейди Биатрис си бе легнала да подремне на горния етаж. Тя още не знаеше за инцидента с ножа. Ако племенникът й сметнеше, че тя трябва да разбере, щеше да й каже, реши Аби. Не искаше да тревожи излишно възрастната дама.

— Щом те е проследил от пощата — възрази Дамарис, — това означава, че е набелязал конкретно теб, а не просто те е видял на улицата и е решил да те ограби. Ти какво мислиш, Дейзи? Може ли да е Морт?

Дейзи замислено сбърчи нос.

— Морт не обича някой да го надхитрява, още повече жени. Затова няма да се учудя, ако е изпратил човек да ни очисти. Голям гадняр е. Но защо ще праща някого след Аби! Откъде изобщо ще знае за Аби? След нас останалите да, може би, но не и след Аби.

Момичетата се спогледаха. В салона настъпи продължително мълчание. Никой нямаше отговор.

Дамарис погледна към Аби.

— Писмото е било адресирано до теб, Абигейл Чантри?

— Да.

Джейн се наведе напред.

— Какво каза лорд Девънам за това?

Аби поклати глава.

— Нищо.

— Значи не е забелязал? — попита обнадеждено Джейн.

Аби се намръщи.

— О, забеляза, и още как! И се наложи да призная, че това е истинското ми име.

— А за това какво каза?

— Нищо.

И това я притесняваше. Беше го приел прекалено лесно. Защо не я попита по каква причина живее с леля му под фалшиво име? Или вече знаеше? Как? От лейди Биатрис? Едва ли. Не го ли интересуваше, или вече имаше някакъв друг план?

Дамарис продължи:

— И писмото е било празно?

Аби кимна.

— Лорд Девънам го нарече примамка — начин да ме разпознаят. Макар че защо някой ще иска да ме разпознае, а още повече да ме нарани? Изобщо не мога да си представя.

— И така, кой знае, че използваш точно тази станция за кореспонденцията си? — попита Дамарис. — Някой е знаел, че ще отидеш да вземеш това празно писмо.

— Никой — отговори Аби, която също си бе задала този въпрос. — Само госпожа Бодкин, свещеникът в Херефорд и сър Уолтър Грийви.

Все хора, които се радваха на всеобщо уважение.

— На кого друг си писала, Аби? — настоя Джейн. — Познавам по лицето ти.

Лицето на Аби се изкриви в гримаса. Знаеше, че няма да харесат признанието й.

— Може да съм написала едно-две писма до Боу Стрийт и местните магистрати, в които съобщавам, че бордеят е…

Дори не можа да довърши изречението: насреща й се надигна хор от бурни възражения.

— Какво? Но нали се разбрахме, че няма да…

— Сега Морт със сигурност ще ни намери!

— Нали ти казахме, че така ще ни навлечеш неприятности!

— Писмата бяха анонимни — защити се Аби. — Казахте, че не мога да съобщя за бордея лично, затова не го направих. И няма нужда да ме гледате така. Трябваше да го съобщя. Това, което е направил — и несъмнено продължава да прави — онзи противен тип Морт, е порочно! А той ще продължи да го прави дотогава, докато някой не се опита да го спре.

За миг настъпи мълчание.

— Е, не мисля, че трябва да продължаваш да пишеш такива писма — наруши го Дейзи. — Не и ако мъже с ножове ще те следят от пощенската станция.

Аби въздъхна. Дейзи имаше право. Самата тя все още смяташе, че нападателят й е бил случаен джебчия, защото нямаше причина да я убиват, но ако грешеше, ако по някакъв начин случилото се бе свързано с Морт, с бордея и с писмата, които бе написала, то повече от всякога се радваше, че промени името им на Чанс.

Отново се запита какво трябва да направи, след като лорд Девънам предложи да й помогне. Прекъсването на разговора им беше добре дошло — така Аби разполагаше с повече време за размисъл.

Не можеше да си представи каква полза ще има, ако му каже. Нямаше представа кой е изпратил онзи човек с ножа — ако изобщо някой го беше изпратил — но в едно беше сигурна: в мига, в който лорд Девънам узнае, че три от четирите момичета, които леля му бе взела под крилото си, идват от бордей, ще хване и четирите за ушите и ще ги изхвърли.

Още по-лошо: репутацията на Джейн щеше да бъде безвъзвратно съсипана. Никога нямаше да успее да сключи изгоден брак.

Аби не можеше да поеме този риск.

* * *

Аби духна свещта. Денят беше дълъг, наситен със събития и тя се радваше, че най-после може да се пъхне в удобното легло. На едно момиче не му се случваше всеки ден да го нападат с нож, а после да го спаси мъж, когото до този момент е смятало за свой враг. А после същият мъж да го целуне така, че да го накара да си загуби разума…

Тя и останалите бяха решили да не казват на лейди Биатрис за нападението. Ако племенникът й искаше да й съобщи, негова воля. Те нямаше да разстройват възрастната дама.

С напредването на деня болките от натъртванията й станаха по-силни и следобед вече си мислеше да помоли Федърби да й напълни ваната, когато лейди Бедингтън пристигна заедно с една своя приятелка, госпожа Мюръл, изпълнена с нетърпение да чуе следващата глава от романа — което, разбира се, отговаряше напълно на надеждите на Аби, но все пак… Лейди Бедингтън настоя да им чете тя.

Беше й много трудно да се съсредоточи, но някак си успя. Сега, след като се изкъпа, бе готова да остави зад себе си събитията от деня…

Но докато тъмнината я обгръщаше, умът й отново я пренесе в мига, в който се озова в прегръдките му…

Ако стиснеше здраво очи и лежеше съвсем неподвижно, почти можеше да почувства здравите мускули на ръцете му, неравномерното дишане и бумтенето на сърцето му в широките гърди. Да усети как бузата й отново се притиска към тях… Сигурност… Защита…

Убежище срещу целия свят.

Ами мигът, в който обърна лице към него и… не, не към него… към лорд Девънам, напомни си тя и си забрани дори интимността да мисли за него просто като за него… сякаш никой друг не съществуваше.

Това беше единствено гласът на страха и самотата й. Знаеше го. А да си позволи да мечтае, че е нещо повече, беше не само глупаво — беше опасно. Вече бе минала по този път. С Лорънс. И в края му намери единствено покруса и унижение.

Тогава разбра, че сама си е виновна — имаше огромна склонност към самозаблуда. Разбра го, когато беше на деветнайсет години. И ако си позволеше да мечтае по най-глупав начин за лорд Девънам, пак тя щеше да е виновна, ако отново бъдеше наранена.

„Ако“ ли?

Когато.

И ако бе видяла нещо в тази целувка… нещо друго освен реакция на отминалата опасност и мъжки опортюнизъм… така й се падаше. Нима Лорънс не я беше научил на нищо? На деветнайсет години поне разполагаше с извинението, че е млада и невинна. Невежа. Беше напуснала „Пилбъри“ преди осемнайсет месеца. Осемнайсет месеца далеч от сестра й и от всички приятелки, които си бе създала през последните шест години.

Като гувернантка нямаше никакви приятелки. Не беше нито прислужница, нито член на семейството. Ако семейство Тейлър живееше в някой голям град, можеше да се сприятели с други гувернантки, но те живееха близо до едно село в провинцията. Единствените хора, които виждаше освен членовете на домакинството, бяха хората в църквата, а дори и тогава отговаряше за децата и нямаше време за разговори.

Беше толкова самотна, че изпитваше болка. О, имаше децата и само те правеха живота й поносим. Изливаше цялата си любов в грижите за тях, в обучението им. Но това не беше достатъчно. Копнееше за разговори с възрастни, за приятелство, за близост.

И тогава дойде Лорънс, синът на господин Тейлър от първия му брак. Беше на двайсет и четири години и идваше право от работата си в града. Аби, разбира се, беше чувала да споменават най-големия син, наследника на господин Тейлър, но по някаква причина не очакваше той да се окаже мъж. Всички деца на господин Тейлър от втората му съпруга бяха малки — още не бяха навършили десет години.

В онзи първи следобед Лорънс дойде в детската стая. Да види децата, така каза, но още от самото начало не откъсваше поглед от нея.

В онзи първи ден я накара да се разсмее, развличаше я с разкази за живота си в големия град.

Аби се почувства нелепо поласкана. Той изглеждаше толкова изтънчен, такъв светски мъж.

На втория следобед я убеди да изведат децата на разходка и след като се отдалечиха от къщата, пъхна ръката й в сгъвката на лакътя си, както един джентълмен би постъпил с дама. Не с гувернантката. Двамата вървяха и разговаряха. Той й разказваше за живота си, за мечтите си.

Тя падна в краката му като узрял плод. Влюби се до уши.

На третата вечер той дойде да пожелае лека нощ на децата, да се увери, че са си легнали. Седя в стаята, докато тя им четеше приказка, и остана там, когато те се унесоха.

А после я целуна, в коридора пред детската стая. Първата й целувка. И ако тя не отговаряше докрай на представите й за целувка, то втората и третата бяха по-добри. Тази вечер той сложи ръка на гърдата й, а Аби го отблъсна свенливо, добродетелно, малко притеснена от бързината, с която се развиваше ухажването му.

Тя, разбира се, си мислеше, че е ухажване.

През следващите няколко дни двамата се разхождаха и си говореха и Лорънс при всяка възможност си открадваше целувки и тайни ласки. Аби положи всички усилия да го удържа, но той я обожаваше — така казваше. Не можеше да се владее, когато тя беше наблизо, а щом се оженеха… о, щом се оженеха, тогава…

Една нощ, точно когато Аби се унасяше, вратата на спалнята й се отвори и Лорънс влезе безшумно, само по нощна риза.

— Какво правите?

— А вие какво си мислите?

— Не, не, не бива… не трябва да…

— О, да, скъпа моя, трябва. Чаках достатъчно дълго…

И той легна върху нея и започна да я целува, повдигна нощницата й, без да обръща внимание на протестите й… Започна да я докосва там, където не я бе докосвал никой, никога…

Аби се съпротивляваше, мъчеше се да го спре, но вяло, защото все пак го обичаше, а той я желаеше така отчаяно, нуждаеше се от нея… обичаше я. Повтори й го много пъти, докато ръцете му я стискаха и мачкаха.

Навярно бе изкрещяла, защото след миг вратата на спалнята се отвори с трясък. Баща му застана на прага, развика се, дръпна Лорънс от нея, изблъска го в коридора, както беше бос, нарече Аби уличница и блудница, и каза, че я уволнява.

На следващата сутрин, докато тя опаковаше оскъдните си вещи, госпожа Тейлър дойде при нея. Обясни й, че Лорънс бил сгоден, но младите мъже си имали нужди. Същото се случило и с предишната гувернантка.

Госпожа Тейлър беше притеснена, не спираше да се извинява. Скоро семейството щяло да се премести в Ямайка.

Тя щяла да даде на Аби препоръка и да изтъкне преместването като причина за освобождаването й. Не можела да направи нищо повече. Ако Аби забременеела, семейството нямало да признае детето.

„Поне не се стигна дотам“ — помисли си Аби. Бе успяла да запази девствеността си непокътната. На косъм.

Видя Лорънс само веднъж, преди да си тръгне.

— Казахте, че ще се оженим.

— Защо да се женя за теб? Ти си бедна, безлична и единственото, което исках от теб, беше това, което почти получих снощи. Но ти трябваше да се развикаш, нали?

Докато ненавистните думи изгаряха душата й за хиляден път, Аби зарови пламналото си лице във възглавницата. Каква глупачка беше тогава! Глупава, наивна и доверчива. Нима в Пилето не ги бяха предупреждавали, че работодателите и синовете им понякога се превръщат в хищници, че едно момиче трябва да издигне добродетелта си като свой щит?

Аби обаче повярва на думите на Лорънс и го пусна в самотното си жадно сърце.

А сега я грозеше опасността да стори същото с лорд Девънам. Щом синът на един провинциален търговец я смяташе за прекалено безлична и бедна, за да го заинтересува истински, какъв шанс имаше с красив лондонски лорд? Дори ако не беше сгоден.

Дори ако целувките му караха глупавото й сърце да мечтае…

„Те не означават нищо — каза си твърдо Аби. — Нищо.“

Той самият й го каза. Нямаше оправдание да мисли другояче.

Глава 15

Най-добрият наемател в целия свят се очертаваше като човек със семейство само от жена и никакви деца.

Джейн Остин, „Доводите на разума“[1]

— Мога ли да ви попитам нещо?

Макс вдигна глава, свали вестника си и стана от стола. Аби — госпожица Чанс, поправи се той — стоеше на прага на малката всекидневна. Погледът му веднага се насочи към устата й. Той го отклони с усилие.

Тя като че ли се бе възстановила напълно от вчерашното премеждие. По изключение не носеше една от онези нейни скучни сиви рокли. Беше облечена в пясъчно розов атлаз на тънко кремаво райе с десетки избродирани розички в същия цвят като розите на бузите й. Наситеният розов оттенък бе пълно отражение на цвета на устните й.

Отново погледна към устата й. Усещането да я държи в прегръдките си се завихри в тялото му така бързо и интензивно, сякаш от целувката бе изминала само минута, а не цял ден. И една нощ.

— Извинете, не исках да ви притеснявам.

Той осъзна, че се е втренчил в нея. Роклята й му се струваше странно позната, макар да беше сигурен, че не я е носила досега. Ако беше, щеше да забележи. По дълбокото, макар и напълно благоприлично деколте минаваше тънка ивица китки от копринени рози, които привлякоха погледа му към предизвикателния намек за бялата гръд отдолу.

Госпожица Чанс изглеждаше свежа, красива и на човек му идеше да я схруска.

Но не беше отредена за него.

Макс осъзна, че е стиснал юмруци и е смачкал вестника, затова застави пръстите си да се отпуснат.

— Моля, седнете.

Когато тя седна, той отново зае мястото си и попита:

— Напълно ли се възстановихте от премеждието вчера?

— Да, благодаря. Стигаше ми само да се наспя хубаво. А вашата рана?

Той поклати глава.

— Няма й нищо, благодаря.

Наболяваше го, но това беше нормално. Той сгъна вестника и го остави настрана.

— И така, за какво искахте да разговаряме?

Тя се поколеба, приглади нервно роклята си и за миг Макс се запита дали няма да признае, че все пак познава убиеца. Той се приведе напред.

— Джейн каза, че вчера на закуска сте питали къде съм. И че сте ме последвали до пощенската станция. Значи по някаква причина сте ме търсили? — Тя наклони глава, за да вдигне поглед към него. — Или по чиста случайност бяхте там, когато онзи човек ме нападна?

— Не, не беше случайност. Хрумна ли ви кой може да е той?

Тя поклати глава и в тона й се прокрадна лека острота:

— Вчера ви казах, че нямам представа. Не дойдох да говоря за това. Просто се питах кое е толкова спешно, че е трябвало да отидете до пощенската станция, за да ме намерите.

— О! — измърмори той и се облегна назад. — Не беше нищо спешно. Бях на път към новата къща и исках да говоря с вас за нея.

— О!

Между веждите й се очерта тревожна бръчка и тя се приведе напред.

— Какво за нея?

— За мебелите.

Тя примигна.

— Мебелите?

— В тази къща има толкова мебели, че няма да се поберат в новата. Някой трябва да огледа новата къща и да реши какво ще вземем и какво ще оставим. Ясно е, че леля ми не може да се заеме с тази задача.

Настъпи кратко мълчание.

— Искате аз да реша кои мебели да вземете в новата си къща?

Изненадата й леко го обърка.

— Не можете ли?

— Мога, разбира се. Но няма ли да е редно да го направи госпожица Парсли?

Той настръхна.

— Госпожица Парсли?

— Да, нали така се казва? Леля ви ми каза, че сте сгоден за госпожица Парсли от Манчестър.

Леля му. Как не се сети!

— Казва се госпожица Парело. Леля ми обича малките си шегички. А годежът още не е обявен официално.

Защо й го каза?

Тя се постара да изглежда разкаяна, но той виждаше, че опитва да сподави усмивката си.

— Извинете. Госпожица Парело. Повечето младоженки биха се зарадвали да им възложат подобна задача. Да превърнат новата къща в свой собствен дом.

— Госпожица Парело е в Манчестър и не е в състояние да взема подобни решения.

— Тогава не можете ли вие да решите? Все пак това ще бъде вашият дом.

Той нетърпеливо махна с ръка.

— Ако ви е толкова неприятно, просто кажете и ще го възложа на иконома. Помислих, че след като жените по принцип обичат да се занимават с подобни неща, ще ви е приятно да услужите на леля ми, но ако не…

— Не, не. Разбира се, ще го направя.

— Благодаря ви.

И двамата замълчаха. Тя гледаше право към него и това го смущаваше.

Сякаш го чакаше да каже нещо. Напомнянето за годежа му би трябвало да улесни нещата помежду им, да уточни границите. Вместо това Макс се чувстваше по-неловко от когато и да било.

Искаше да обясни за какво си мислеше, когато я целуна — сгоден мъж, целунал жена, над която нямаше право — но не можа да намери никаква причина. Не и нещо, което би могла да приеме.

Тя продължаваше да го гледа с тези нейни големи очи. Мълчаливо му задаваше въпроси, на които той не можеше да отговори.

Той стана.

— И така, може ли да…

— Ами аз и сестрите ми? — попита тя забързано и стана от стола, стиснала юмруци до хълбоците си. — И ние ли ще се преместим на площад „Бъркли“ другата седмица? Или да си вървим?

Той се намръщи. Изобщо не го интересуваше дали сестрите й ще останат — за него проблемът беше тя. Не можеше да й позволи да остане, не и за постоянно, но същевременно не искаше да си отива.

Подобна нерешителност не беше в характера му.

Ако в края на седмицата се опиташе да ги изгони, леля му щеше да вдигне голяма врява. Честно казано, не го интересуваше дали сестрите ще останат завинаги. Те правеха възрастната дама щастлива и я развличаха сега, когато подвижността й беше толкова ограничена.

Само госпожица Чанс го смущаваше.

А трябваше да помисли и за годеницата си. Вече се бе досетил, че госпожица Парело вероятно няма да се зарадва да живее в една къща с леля му. Той, разбира се, нямаше да отстъпи — леля Биа вече не беше в състояние да живее сама.

Но коя младоженка би приела с радост в дома си четири хубави, жизнерадостни млади жени, които не са роднини нито на младоженеца, нито на леля му? Дори не се налагаше да я пита.

— Много ценя помощта, която оказвате на леля ми — каза той внимателно. — И, разбира се, засега вие и сестрите ви сте добре дошли да продължите гостуването си… — наблегна на думата с цялото й значение на нещо временно — … на площад „Бъркли“.

— Но? — подкани го да продължи тя.

— Гостуването ви трябва да приключи преди сватбата ми. От този ден нататък годеницата ми ще поеме грижите за леля ми.

В очите й проблесна искрица веселост.

— Сигурна съм, че на лейди Биатрис ще й е приятно. — Преди Макс да успее да отговори, Аби попита: — И кога ще се състои сватбата ви?

— Още не е решено — отговори той. — Веднага щом се преместим на площад „Бъркли“, ще замина за Манчестър и ще уредя всичко. — Погледна я и добави: — Предполагам, през пролетта. Нали повечето жени искат да се омъжат тогава?

Самият той съвсем не очакваше събитието с нетърпение.

— Разбирам.

Сега тревожната бръчка отново разсичаше гладкото й чело. Нормално бе да се страхува за бъдещето си — тя и сестрите й, изглежда, зависеха напълно от издръжката, която им даваше леля му.

Когато си тръгнеха, Макс щеше да им прехвърли щедра сума — не подкуп, както й предложи първия ден, а възнаграждение за грижите им. Не искаше да си представя как тя — те — живеят в недоимък или се тревожат за пари. Може би една селска къщичка, както и известна сума…

Щеше ли госпожица Чанс да приеме такъв подарък от него? Спомни си как се бе разгневила, когато й предложи подобно нещо. Не, тя беше много горда. Когато настъпеше мигът, Макс щеше да се погрижи да оформи нещата така, че сумата да изглежда като подарък от леля му. А дотогава можеше да посмекчи притесненията й.

— Разбира се, ще бъдете компенсирана за труда си във връзка с мебелите.

— Няма нужда… — започна Аби.

— Има нужда — прекъсна я рязко той. — Вие сте на служба при леля ми и тази задача не влиза в обичайните ви задължения.

— Но не съм…

— Вие приемате заплата от нея, нали така?

Това не беше въпрос. Лорд Девънам подчертаваше положението й на служител. На слугиня.

Всички сърдечни чувства, които Аби хранеше към него, се стопиха. Тя не беше служителка. Но пък нямаше дума, която да опише това, което беше. Приятелите не приемаха издръжка за приятелството си. Нито пък гостите. Аби полагаше всички тези грижи за лейди Биатрис, защото я обичаше и искаше да й помогне. Не за пари. Ако имаше избор, не би приела никакво заплащане.

Само че нямаше. Беше ужасно да си толкова беден. Не можеш дори да си позволиш да бъдеш горд.

— Прав сте — отвърна Аби с отсечен глас, за който се надяваше, че не издава огорчението й. — Ако желаете да ми платите за услугата, няма да възразя.

Макар че щеше да се задави от гняв, докато приема заплащането.

— Още не знаете какво ви предлагам.

— Не ме интересува какво ми предлагате! — сряза го тя.

Той наклони глава.

— Значи не мислите да се пазарите?

Нарочно ли я предизвикваше, запита се Аби. В суровия му сив поглед проблясваше нещо, което леко я смущаваше.

— Искате ли да огледам къщата, или не искате?

— Искам — отговори той, взе кожените ръкавици, с които караше каретата, и стана. — И то веднага, ако ви е удобно. Ще идем с моята карета.

Тя се поколеба.

— Можете ли да карате с тази ръка?

— Да, разбира се — отвърна грубо той. — Да кажем, след десет минути? Ще ви стигнат ли да се приготвите?

— Разбира се.

Тя забърза към стаята си, за да си вземе връхната дреха и шапката. И да овладее гнева си. Нямаше да му позволи отново да я предизвика.

Осем минути по-късно Аби отново се отправи бързо към стълбите, като си слагаше ръкавиците. Когато мина край всекидневната, лейди Бедингтън и приятелката й госпожа Мюръл й помахаха и я поздравиха.

— Излизате ли, госпожице Чанс? Но аз си мислех…

— Да, но не се притеснявайте, лейди Бедингтън. Дамарис ще ви прочете следващата глава и според мен много ще я харесате.

Покойният баща на Дамарис беше мисионер, от онези, които постоянно говореха за Божието наказание, а Дамарис му беше помагала. Знаеше колко е важно изкуството на разказвача и можеше да насити всеки текст с драматизъм.

Аби се усмихна на себе си, докато тичаше по стълбите. Дамите наистина се наслаждаваха на романа. Това беше добро предзнаменование.

Когато стигна до преддверието, установи, че са пристигнали още три дами. Двете бяха почти връстнички на лейди Бедингтън, а третата — на възрастта на Джейн. Те подадоха на Федърби връхните си дрехи и ръкавиците си, без да спират да бъбрят оживено на очевидно измъчения лорд Девънам. Съобщиха му, че са дошли за четенето.

Аби почувства как в гърдите й се надига малка надежда. Планът й започваше да се осъществява.

Проблемът беше, че не знаеше с колко време разполагат. Госпожица Парело можеше да не пожелае да чака до пролетта. Все пак вече беше чакала цели девет години.

Въпреки всичко трябваше да опита. Лорд Девънам щеше да замине за Манчестър веднага щом се преместеха на площад „Бъркли“. Първата официална среща на литературното общество на лейди Биатрис щеше да се състои в деня след това събитие.

Аби забърза към него. Дамите я изгледаха любопитно. Аби им се усмихна, но лорд Девънам не се опита да я представи, затова тя не каза нищо.

— Е, трябва да влизаме. Клара каза, че четенето започва в два — рече най-възрастната дама, вдовица с орлов нос. — Много се радвам да ви видя пак след толкова години, Девънам.

Тя отново погледна към Аби и й кимна отсечено, но не недружелюбно.

Докато дамите се качваха след Федърби по стълбите, до тях достигна гласът на вдовицата с орловия нос.

— Това сигурно е едно от момичетата на Гризелда. Клара май се оказа права — Девънам не ги признава. Навремето покрили всичко и момчето така и не разбрало истината.

Лорд Девънам рязко обърна глава към стълбището, но дамите бяха изчезнали от погледа му.

Аби сподави смеха си.

— Не гледайте мен — каза тя, когато той се извърна към нея. — Аз не съм казала и дума.

В мрачно мълчание той я придружи по стъпалата пред къщата. Каретата чакаше отпред. Лорд Девънам й помогна да се качи и тя усети силата и топлината на ръцете му дори през ръкавиците.

Той се качи до нея, взе поводите и я погледна.

— В най-скоро време ще удуша леля Биа.

Аби се засмя.

— Няма. Много добре знаете, че няма лоши намерения.

Той изсумтя.

— Трябва да признаете, че животът с нея не е никак скучен.

Той пак изсумтя, но устните му се извиха в усмивка на съжаление и признание на правотата й. Лорд Девънам обичаше възрастната дама — Аби го знаеше — и изглежда, сега дори щеше да понесе ексцентричното й хрумване, измислянето на полусестра и цял куп лъжливи племенници. Не че имаше избор.

„Но какво — зачуди се Аби, докато каретата потегляше — ще си помисли непознатата госпожица Парело за лейди Биатрис и ексцентричните й прищевки?“

* * *

Каретата си пробиваше път по задръстените лондонски улици със забележителна бързина. Въпреки че бе прекарал години наред в чужди земи, лорд Девънан беше опитен кочияш.

Каретата, разбира се, беше елегантна, но не особено голяма. Аби усещаше топлината на тялото на лорд Девънам до себе си. Възцари се неловко мълчание.

Или може би само тя се чувстваше неловко. Той несъмнено се бе съсредоточил върху движението. Тя не можеше да проумее как се справя при наличието на коне, превозни средства, момчета с ръчни колички и пешеходци, които бързаха във всички посоки.

На пътя изскочи куче, след което тичаше момче.

— Внимавайте!

Каретата рязко спря и, неподготвена, Аби се люшна напред. Можеше да падне, но лорд Девънам я хвана с лявата си ръка и я привлече плътно към себе си, докато дясната му ръка — ранената — продължаваше да държи стреснатите коне под контрол.

— Добре ли сте? — попита той и се озърна към нея.

— Д-да, благодаря ви.

Продължиха да се носят напред. Той не я пусна. Изглежда, можеше да кара с една ръка. Другата обгръщаше раменете й, топла и тежка. Навярно бе забравил, че я държи — сигурно пак се бе съсредоточил върху движението.

Аби знаеше, че трябва да се отдръпне, да му направи някакъв знак да я пусне. Това беше почти прегръдка, и то пред хората. Не беше прилично. Но не можа да се насили да проговори или дори да помръдне.

Беше както предишния ден — когато я взе в обятията си след нападението. Аби искаше да затвори очи и да се облегне на здравото му тяло, да вдъхне аромата му. Вместо това седеше със сковано изпънат гръб. И се опитваше да не си спомня целувката му. И своя отклик.

Пикадили Съркъс гъмжеше от карети. Те забавиха ход и лорд Девънам най-накрая вдигна ръка от раменете на Аби, за да управлява по-лесно конете през движението. Или може би бе разбрал в каква неприлична поза се намират.

Или го болеше ръката? Тази сутрин Аби определено почувства синините си, а неговите наранявания бяха много по-сериозни… но той с нищо не го показваше.

Тя със закъснение осъзна, че я е държал само миг-два. Просто на нея й се беше сторило по-дълго.

След няколко минути завиха по странична уличка и влязоха в друг, много по-тих квартал. Лорд Девънам се прокашля и рече:

— За снощи. Си…

— Моля ви! Ако още веднъж ми кажете, че съжалявате, че сте ме целунали, аз… аз ще изкрещя!

За миг настъпи тишина. Аби обърна глава и го стрелна с бърз поглед. Стори й се, че се опитва да потисне усмивката си.

— Всъщност исках да кажа друго. Убеден съм, че вие и сестрите ви сте в беда, и ако само успеете да ми се доверите, съм сигурен, че мога да ви помогна.

— О!

Аби почувства, че се изчервява. Той, разбира се, не възнамеряваше да се извинява за целувката. Вероятно изобщо не бе помислял за нея.

— И тъй като сега си обясняваме кое как е, изобщо не съжалявам, че ви целунах.

— Какво? — Тя рязко извърна глава и впери поглед в него. — Но нали казахте…

— Извиних се, да. Но не съжалявам.

Това флиртуване ли беше? Закачка? Сериозност? Или може би си мислеше, че тя ще се съгласи да му стане любовница? Изражението му не й подсказваше нищо. А тя не можеше да се сети какво да каже и когато най-накрая измисли отговор — най-банална фраза, но все пак за предпочитане пред смаяното мълчание — вече беше късно.

— А, ето че пристигнахме. Площад „Бъркли“ — каза той.

Каретата спря пред елегантна бяла къща. Конярят забърза да спусне стълбичката, но лорд Девънам скочи леко на земята и преди Аби да осъзнае какво смята да прави, обви ръце на кръста й и бързо я свали от каретата. Точно като онзи ден на стълбището. Дъхът й секна.

— Пак заваля — каза той, когато тя го погледна изненадано. — Бързо, влизайте, преди да се намокрите.

* * *

Къщата на площад „Бъркли“ може и да беше малка в сравнение с господарската къща на „Странд“, но Аби никога не беше виждала по-елегантно жилище. Четириетажно, без да се броят жилищата на прислугата на тавана и кухненските помещения на долния етаж, с фронтон в гръцки стил над поддържан от коринтски колони портал, отвътре то бе едновременно величествено и просторно. От великолепното преддверие се издигаше стълбище, чиято изящна извивка прекосяваше няколко етажа, преди да завърши с елегантен таван с купол.

— Е?

Дълбокият, суров глас на лорд Девънам я изтръгна от възхитения й унес.

— Какво мислите?

Държеше се така, сякаш не бе разклатил из основи самообладанието й, като призна, че не съжалява за целувката им! Какво бе имал предвид?

И какво трябваше да мисли Аби? Той сам й каза, че е сгоден. Или може би си мислеше, че е готова да му стане любовница? Не, едва ли.

„Тази игра в стил «да се преструваме, че нищо не се е случило» може да се играе и от двама“ — реши тя.

— Прекрасно е. Никога не съм виждала толкова красива къща. Мисля, че на лейди Биатрис ще й бъде приятно да живее тук. И на госпожица Парело, разбира се.

Той кимна с удовлетворен вид.

Честно казано, Аби беше малко зашеметена. Когато бяха малки, с Джейн си играеха на домакини, слагаха в кутии измайсторени у дома мебели за куклите си и си представяха, че един ден ще обзаведат своя собствена къща. А сега тя трябваше да обзаведе тази величествена, елегантна къща.

Макар че тя нямаше да бъде нейният дом.

Аби извади от чантичката си бележник и молив. Започна да минава от стая в стая, следвана от лорд Девънам. Стъпките им ехтяха в празната къща. На приземния етаж Аби видя един голям салон, няколко по-малки, трапезария и бална зала, която водеше към терасирана градина зад къщата.

Аби никога не бе ходила на бал, но можеше да си представи всички подробности — аромата на цветя и парфюм, музиката, може би някой от великолепните нови виенски валсове, хората, които се носят по лъскавия под, дамите с красиви рокли и господата, елегантни с костюмите си в черно и бяло. Вечерта щеше да е топла и френските прозорци към терасата щяха да са отворени.

Ако лорд Девънам и съпругата му щяха да дават приеми…

— Колко представителна искате да бъде къщата? — попита тя.

— Представителна?

Аби кимна.

— Предполагам, че щом сте купили къща с бална зала, смятате да давате много приеми.

Той се намръщи.

— Госпожица Парело обича ли да дава приеми? — попита тя.

— Нямам представа.

Аби мина в следващото помещение. Лорд Девънам мълчаливо крачеше зад нея. Тя си водеше бележки, опитваше се да си представи мебелите от Девънам Хаус на това прекрасно ново място. От време на време задаваше въпроси за предпочитанията на госпожица Парело — например, дали според него госпожица Парело би предпочела да спи в задната част на къщата, или в предната? Спалнята отпред беше по-голяма и гледаше към площада, но тази отзад беше потиха.

Той обаче като че ли не знаеше нищо за вкуса на годеницата си. Дори по-лошо, това сякаш не го вълнуваше.

— Нямам представа какво предпочита — отвръщаше той безразлично.

Или:

— Няма значение.

И веднъж:

— Ако не й хареса, когато дойде, може да го промени.

— Но дотогава аз трябва да знам какво искате! — сряза го Аби, подразнена, че не й дава никакви напътствия.

— Какво искам ли? — попита той и спря. Намираха се в една всекидневна с изглед към улицата. Той отиде до прозореца и се загледа към сивата улица и пищния зелен парк в центъра на площад „Бъркли“. Аби се зачуди какво гледа. Тя виждаше единствено, че листата на дърветата са започнали да пожълтяват. Идваше есен. До пролетта той щеше да бъде женен.

Най-накрая лорд Девънам проговори:

— Федърби ми каза, че предишните прислужници са оставили къщата на леля ми в ужасно състояние и вие сте надзиравали почистването на стаите и пренареждането им. И все още го правите.

— Така е.

Защо изобщо повдигаше темата? Не бе възможно да иска от нея да почисти тази къща — тя вече беше безупречна. По блестящия паркет и мраморните полици над камините не се виждаше нито прашинка.

— Онази къща никога не е била дом. По времето на чичо ми тя беше винаги представителна, мразовита и… неуютна. Поне за едно момче. В колкото и окаяно състояние да е сега, никога не съм я виждал толкова привлекателна и уютна.

Аби почувства как в тялото й се разлива приятна топлина от удоволствие. А после осъзна: той не я беше довел тук, за да говорят за мебели. Искаше дом, искаше тя да му създаде дом.

Следващите му думи го потвърдиха.

— Не знам как сте го постигнали, но бих желал да направите същото и с това място. За леля ми.

Обърна се към нея и добави сковано:

— И за госпожица Парело, разбира се.

Аби не знаеше дали да се смее, или да плаче. Той даваше ли си сметка какво иска от нея? Да му създаде дом, който да споделя с госпожица Парело?

Веднага след признанието му… ако това изобщо беше признание. „Не съжалявам.“

Той наистина ли не разбираше? Домът се създаваше от хората, които живееха в него, за хората, които живееха в него.

Къщата се пълнеше с мебели, но домът се създаваше с любов.

Той чакаше отговора й и Аби вдигна поглед към непроницаемите му сиви очи. Не, той дори не подозираше. Някъде в този висок, сериозен мъж се криеше самотното момченце, което беше чакало… изоставено от родителите си и отпратено да израсне в едно училище. А после на осемнайсет години бе заминал за чужбина.

Също като нея, и той никога не бе имал дом, който да нарече свой.

— Да, разбира се, лорд Девънам — отговори тихо тя. — Ще се опитам да я направя възможно най-уютна и приветлива. За лейди Биатрис.

И за него.

И за себе си. Навярно никога вече нямаше да има възможност да създаде дом за когото и да било, затова трябваше да се порадва на тази, дори и само за няколко седмици. А и създаването на уютна атмосфера в тази приказна къща беше много по-хубаво от играта с кукли и стари кутии.

Но не и ако той наблюдаваше всяко нейно движение. Не можеше да мисли трезво.

— Ще се справя по-добре, ако съм сама. Сигурна съм, че имате да уреждате много по-важни неща — каза му тя делово. — Можете ли да ме вземете, да кажем, след един час?

* * *

Беше го изгонила и Макс се подчини с удоволствие.

Да си се представи женен за Хенриета Парело му беше ужасно трудно — толкова отдавна не я беше виждал. Но да разисква обзавеждането на къщата с госпожица Абигейл Чанс — това определено го изкарваше от равновесие.

И какво, по дяволите, го подтикна да каже, че не съжалява за целувката им? Наистина не съжаляваше, но беше глупаво да го признава. Беше сгоден, и толкова. Колкото по-скоро се оженеше, толкова по-добре. Това щеше да сложи край на тези… чувства.

Щеше да замине за Манчестър в мига, в който приключеха с преместването. За тази цел реши да се отбие при Фреди. Искаше да го помоли за една услуга.

— Отивам в Манчестър — каза той след малко.

— Боже мили, защо?

Макс се поколеба, но реши, че не може да продължава да пази тайната кой знае колко дълго.

— Сгоден съм.

Челюстта на Фреди увисна, после на лицето му се изписа мрачно изражение.

— Проклети пасти! Винаги успяват да си хванат мъж. Няма значение. Последната песен още не е изпята. Манчестър — каква чудесна идея! В Шотландия ще е по-добре. А още по-добре — на континента. Какво ще кажеш за Париж? Италия?

Макс го изгледа смаяно.

— За какво говориш, пусто да остане?

— Трябва бързо да се махнеш от Лондон. Остави скандала да отшуми. Повярвай ми, разбирам.

Макс се изсмя отривисто.

— Изобщо не разбираш! Не отивам в Манчестър, за да се спася от годеж.

Фреди примигна.

— Защо тогава ще ходиш?

— Защото там живее годеницата ми.

Тези думи бяха последвани от кратко, удивено мълчание, след което Фреди поклати глава. Взе от бюфета една бутилка, наля си коняк, гаврътна го на един дъх, потръпна, разтърси се като куче и се върна при Макс.

— Чакай да видя дали съм разбрал. Значи си сгоден?

— Да.

— За момиче от Манчестър?

— Да.

— И не искаш да ти помогна да избягаш в Шотландия или на континента.

— Не.

Фреди промълви бавно, невярващо:

— Значи искаш този годеж?

Макс се поколеба.

— Сгоден съм — повтори той решително.

— О! — въздъхна Фреди и го измери с проницателен поглед. — Тя е паста, нали?

— Не, разбира се, че не… поне аз не знам каква е. Не съм я виждал от девет години.

— Девет години?!… Боже милостиви!

Фреди се върна при коняка, наля две чаши и подаде едната на Макс.

Той поклати глава.

— Не искам да пия. Не искам и да обяснявам нищо. Нито пък да бягам от каквото и да било. Дойдох да ти кажа, че отивам в Манчестър на кратко посещение, и да те попитам дали в мое отсъствие ще наглеждаш леля ми и госпожиците Чанс.

— Пастите ли? — изгледа го зловещо Фреди през алкохолните изпарения, които се вдигаха от чашата с коняк. — Забрави! Достатъчно лошо е, че единият от двама ни падна в капана.

— Вчера един злодей с нож нападна госпожица Чанс на улицата.

— Мили боже! Добре ли е?

— Да, но е натъртена и уплашена. Не пострада сериозно — или още по-лошо — само защото аз бях там и спрях онзи тип. — Протегна ръка. — Той ме рани. Затова, докато ме няма, трябва някой да ги наглежда.

Фреди потъна за кратко в размисъл, после поклати глава.

— Съжалявам, но можеш да наемеш някого да се грижи за тях. Това няма да е толкова опасно.

Макс се намръщи.

— Опасно за кого?

— За мен.

— Никой няма да те нападне, това е…

— Не говоря за нападение — подсмихна се презрително Фреди. — Ножовете и убийците не ме плашат. Мога да се пазя.

— Тогава за каква опасност говориш?

— За пастите.

Макс завъртя очи, но виждаше, че каквито и аргументи да привежда, няма да убеди Фреди да промени решението си.

Имаше обаче и други начини да постигне своето.

— Довечера ще ходиш ли да играеш карти у Барни Макфий? — попита Макс.

— Разбира се — отговори Фреди.

— Кой е най-добрият маршрут до къщата на Барни? — попита Макс. — Не знам адреса.

— Не се тревожи, ще те взема с двуколката — отговори Фреди. — В седем?

— Идеално.

Час по-късно Макс взе госпожица Чанс от площад „Бъркли“. Докато пътуваха към дома, двамата си размениха само няколко думи. Когато пристигнаха обаче, Федърби го дръпна настрана.

— Наех двама лакеи, милорд — Търнър и Хач, много надеждни хора — започват днес. А господин Мортън Блек ви чака в малката всекидневна.

[1] Превела от английски Анна Елчинова. — Бел.прев. ↑

Глава 16

Днес е ден на чудесата!

Джейн Остин, „Гордост и предразсъдъци“

— Открих мястото — обърна се Мортън Блек към Макс. — Домът „Пилбъри“ за дъщери на изпаднали в нужда дами, в Челтнам. Госпожа Бодкин, която го ръководи, не познава момичета на име Чанс, но добре познава сестрите Абигейл и Джейн Чантри. Изказа се много ласкаво и за двете — всъщност особено за госпожица Абигейл Чантри. Според нея през последните шест години госпожица Чантри е работила като гувернантка. Започнала е веднага щом е напуснала „Пилбъри“, работила е у две различни семейства. Първото я освободило, защото се преместило в Ямайка. Второто било в Лондон. Госпожа Бодкин каза, че напуснала службата си при тях много внезапно.

— Защо? — попита Макс.

Мортън Блек поклати глава.

— Госпожа Бодкин каза, че госпожица Джейн Чантри напуснала сиропиталището, за да стане компаньонка на една дама в Херефорд, но по някаква причина вместо това отишла при сестра си в Лондон.

Гувернантка и компаньонка на дама — звучеше съвсем честно и почтено. Не от жените, които биха предизвикали някого да тръгне след тях с нож.

— А другите две момичета?

Мортън Блек поклати глава.

— Не е чувала за момиче на име Дамарис и макар че познава няколко с име Дейзи, никое от тях не е с един по-къс крак, нито пък говори с кокни акцент. — Устата на Мортън Блек се изкриви в иронична усмивка. — Обясни ми пределно ясно, че приемат само дъщерите на дами в нужда.

Макс кимна. Така си и мислеше.

— Значи двете госпожици Чанс — или по-скоро Чантри — нямат други роднини.

— Всъщност имат, милорд, макар че това не са госпожица Дамарис и госпожица Дейзи.

— Продължавайте.

— Госпожа Бодкин ми разказа историята на госпожица Абигейл и госпожица Джейн. Изглежда, майка им и баща им е трябвало да се оженят за други хора, но вместо това избягали заедно и това предизвикало нещо като скандал. И двете семейства ги прогонили и се отказали от тях.

Макс се наведе напред.

— Значи има живи роднини, които могат да вземат момичетата?

Мортън Блек направи гримаса.

— Не е много вероятно, милорд. Когато довели двете момичета в „Пилбъри“ — госпожица Абигейл била само на дванайсет, а сестра й на шест, — госпожа Бодкин направила проучване и писала на главите на двете семейства, Чантри и Далримпъл. — Той подаде на Макс къс хартия, на който бяха написани имената и адресите. — И двете семейства заявили, че не искат и да чуват за момичетата.

Семейство Чантри и семейство Далримпъл. Макс познаваше и двете по име. Те бяха сред онези десет хиляди рода, от които се състоеше каймакът на обществото, богати и напълно в състояние да приберат две момиченца и да им дадат възпитание, достойно за произхода им. Но не го бяха сторили.

Макс смачка хартията в юмрука си.

— Аби… искам да кажа, момичетата знаят ли за това?

Мортън Блек поклати глава.

— Госпожа Бодкин не им казала. Не искала да им създава напразни надежди.

— Защо някой би отблъснал две законородени момичета?

Макс не осъзна, че е говорил на глас, преди Мортън Блек да отговори:

— Скандалът.

— Но това е било преди много години.

Мортън Блек печално поклати глава.

— Не приставането. Бащата на момичетата бил застрелян при опит да ограби карета на Големия северен път.

— Мили боже!

— Доколкото разбрах, че това бил първият път, в който е прибягнал до грабеж. Говори се, че бил отчаян, защото жена му била много болна, а нямал пари за лекарства. Но някои хора не се интересуват каква причина е подтикнала човек към престъпление. Интересува ги единствено самото престъпление… и скандалът.

— Тогава, щом бащата е бил убит, а майката — болна, кой се е грижел за Аби и сестра й? Тя е била дете.

— Всичко, което разбрах, сочи, че госпожица Абигейл сама се е грижила за семейството си.

— Как? — Въпросът прозвуча като грачене.

— Не е това, от което се страхувате — увери го Мортън Блек. — С тежък, честен труд. Помагала в една пекарна в замяна на хляб и място за спане за трите. Работела неуморно, като малък демон, до смъртта на майка й, когато ги взели в онова сиропиталище.

Мортън Блек погледна към Макс.

— Била е на дванайсет, а се е грижила за майка си, за себе си и за сестричката си.

„И все още го прави — помисли си Макс. — Грижи се за хората.“

— Разбирам. Успяхте ли да научите нещо за другите две момичета?

— Не, милорд. Пробвах всички начини, за които се сетих. Откъде са дошли — това е загадка, макар че когато госпожица Абигейл напуснала дома на семейство Мейсън, с нея имало други три млади жени. Прислужницата, с която говорих, не знаеше нито кои са, нито откъде са дошли — само, че една от тях е сестра на госпожица Абигейл.

„Само една“ — помисли си Макс.

— Значи след като Джейн е напуснала сиропиталището, а Аби — дома на семейство Мейсън, са се сдобили с другите две. Но как?

— Искате ли да продължа с проучването?

— Изникна нов проблем. Онзи ден един мъж нападна с нож госпожица Чанс на улицата. Можете ли да се сетите за някаква причина?

Мортън Блек поклати глава.

— Всички, с които говорих, казаха само хубави неща за нея. Разбира се, семейство Мейсън, последните й работодатели, бяха ядосани, че е напуснала така внезапно, но като цяло бих казал, че тя няма врагове.

— Нищо странно или съмнително?

Мортън Блек се замисли за миг.

— Странно е, че госпожица Джейн се е качила в карета за Херефорд, а се е озовала в Лондон, без да каже нищо нито на госпожа Бодкин, нито, изглежда, на сестра си — каза той и добави: — Неочакваното й пристигане в дома на семейство Мейсън довело до уволняването на госпожица Абигейл. И доколкото разбрах, тогава другите две момичета са били с нея.

Макс поклати глава.

— Това не ми се струва особен повод за враждебност, но не го пропускайте, Блек. Дълбайте толкова дълбоко, колкото трябва. Не пестете разходите. Искам да знам кой има зъб на госпожица Абигейл. Онзи тип с ножа беше съвсем сериозен.

Болката в ръката му го доказваше.

* * *

Вечерта лорд Девънам слезе на долния етаж, облечен за излизане, и според Аби изглеждаше ненатрапчиво великолепен. Той надникна във всекидневната, където лейди Биатрис и момичетата пиеха шери преди вечеря, и за учудване на Аби прие една чашка и седна до леля си.

— Радвам се да видя, че пак си на крака, лельо Биа.

— Не бих казала точно „на крака“ — намуси се тя. — Но с всеки ден ставам все по-силна.

Тя пусна ръката на племенника си и го измери с критичен поглед.

— Изглеждаш ослепително, милото ми момче. Предполагам, че ще вечеряш навън.

— Да, госпожо — потвърди той и на свой ред я огледа много сериозно. Аби и останалите прикриха усмивките си, когато той продължи: — И ти изглеждаш ослепително, лельо Биа. Особено косата ти изглежда много…

— Естествена — прекъсна го тя с решителен тон.

Той наклони глава.

— Щях да кажа „ярка“.

— Медно кестенява, каквато винаги е била.

Дейзи и камериерката на лейди Биатрис бяха посветили почти целия следобед на това, което Дейзи наричаше „възстановяваща терапия“ — прилагаха я върху стоманеносивата коса на лейди Биатрис. Сега тя блестеше от живот… и яркочервена къна.

— Благодарение на тези момичета здравето ми се подобрява и косата ми започва да расте с естествения си цвят.

Тя го изгледа с присвити очи, сякаш го предизвикваше да оспори твърдението й.

Устните му потрепнаха.

— Радвам се да видя, че здравето ти е претърпяло такова огромно подобрение от сутринта насам. Сигурен съм, че всичките ти посетители са помогнали — каза той, но Аби видя, че той гледа леля си с обич, а не със сарказъм.

— Харесва ли ти прическата ми? По последна мода е. Момичетата настояха да се откажа от шапчицата.

Никой не беше настоявал за нищо подобно. Тя стеснително погали късите си червени къдрици.

— Казаха ми, че имам костна структура, на която отива такава прическа. — Тя огледа одобрително лорд Девънам. — Ти също, Макс.

Лорд Девънам, който тъкмо отпиваше от шерито си, се задави.

Точно тогава се чу почукване на входната врата. Лорд Девънам остави чашата си.

— Сигурно е Фреди. Ще спомена, че го каниш на вечеря, но дали ще дойде…

— Стой тук! — изкомандва лейди Биатрис и го хвана за ръкава. — Виждам, че изобщо нямаш намерение да накараш младия Монктън-Кумс да влезе. Федърби, излезте навън и се огледайте за едно младо светлокосо конте в опасен на вид екипаж. Предайте му почитанията на лейди Биатрис Девънам и му кажете, че го очаквам за вечеря. Ако се поколебае, кажете му, че много искам да попитам за майка му. — Тя намигна на Аби. — Това би трябвало да свърши работа.

Аби погледна лорд Девънам. Очакваше да е подразнен от властното поведение на леля си, но той ни най-малко не изглеждаше притеснен.

„Какво е намислил?“ — зачуди се Аби. Изобщо не се бе опитал да излезе, дори не беше станал. А сега се облегна назад с изражение на лениво очакване. Изглеждаше почти развеселен.

В коридора прозвучаха бързи стъпки и в стаята влезе висок, елегантно облечен млад джентълмен с шапка и ръкавици в ръка. Без дори да погледне към останалите в стаята, той се запъти право към лейди Биатрис и подхвана:

— Лейди Биатрис, приемете най-смирените ми извинения. Много се радвам пак да ви видя. Майка ми, разбира се, ви изпраща поздрави. Толкова се радвам, че сте се възстановили — нали сте се възстановили? Трябва да кажа, че изглеждате прекрасно. Много, ааа, ъъъ, по модата.

И окото му не мигна при вида на червените къдрици.

Почитаемият Фредерик Монктън-Кумс беше великолепен представител на породата на красивите светски мъже, помисли си Аби. Лицето му беше дълго, но много привлекателно, очите — яркосини, а косата — гъста и златна, внимателно подредена на къдрици, които изглеждаха разрошени от вятъра. При влизането му Джейн беше ахнала съвсем очевидно и бе изправила гръб. Дамарис също се бе вцепенила и не сваляше поглед от него, а Дейзи направо го зяпна с отворена уста.

Без да спре да си поеме дъх, господин Монктън-Кумс продължи:

— Безкрайно съм благодарен за вашата импровизирана покана, но се боя, че имам ангажимент, който не мога да отменя. Трагично, знам, но това е положението. Не мога да си представя нищо по-прекрасно от вечеря с вас и вашите очарователни компа…

Погледът му се отклони настрани и потокът от думи изведнъж секна. Той примигна. По лицето му бавно премина смаяно изражение.

Той безмълвно се загледа в Джейн и Дамарис, седнали една до друга на дивана. Изглеждаха много хубави, Джейн със светлокехлибарена рокля, която подчертаваше златистата й коса, а Дамарис — овладяна и ведра с рокля на светлолилави шарки. В очите на Аби — вярно, предубедени — те приличаха на слънцето и луната.

Господин Монктън-Кумс не откъсваше поглед от тях. Очите му се изцъклиха, а ченето му увисна. Сякаш не можеше да си поеме дъх.

Аби се запита дали ще се задави и стана, защото си помисли, че може би ще му трябва вода.

Движението й го накара да подскочи, сякаш го бе смушкала в ребрата, и да затвори уста, при което зъбите му изтракаха така, че всички ги чуха. Той я погледна със странно изражение. Погледна към Дейзи, много красива с набраната си синя рокля, преглътна, обърна се към лорд Девънам и с тих възмутен глас, който изглежда бе предназначен само за неговите уши, попита:

— Пасти?

Аби, която беше достатъчно близо и чу, примигна. Пасти ли? За какво говореше?

Лорд Девънам му отговори с лека усмивка и вдигане на рамене. Аби видя, че сивите му очи блестят дяволито. Това смекчаваше суровото му лице по един великолепен начин.

Господин Монктън-Кумс го измери с присвити очи и изражение, което казваше: „По-късно ще се разправям с теб“. После отново се извърна към лейди Биатрис.

— Като си помисля, ангажиментът ми всъщност не е толкова неотложен — заяви той без никакво смущение.

— О, сигурен ли сте? — измърка лейди Биатрис, безкрайно доволна от успеха на малкия си план. — Не искам да пропуснете уговорката си.

— О, няма нищо. Бях се уговорил да се видя с един тъжен окаян тип, който обича да разправя смайващи неистини — призна господин Монктън-Кумс. — От онези, които стискат кокала, макар че не го искат. Изобщо не заслужава компанията ми, камо ли вечеря в клуба.

Лейди Биатрис се усмихна доволно.

— Проявявате чудесна способност за преценка, мило момче. Ние с момичетата ще се радваме да вечеряме с двама толкова красиви джентълмени. Федърби, сложете на масата прибори за още един и кажете на коняря на господин Монктън-Кумс да се върне в девет часа.

Федърби се поклони и дискретно излезе от стаята.

— Фреди, мило момче, вие не познавате племенниците ми, затова позволете да ви ги представя.

Макс проследи с ироничен поглед как Фреди се привежда в елегантен поклон над ръката на всяка една от госпожиците Чанс. Не знаеше кой се радва повече на запознанството, Фреди или момичетата. Той буквално потръпваше като хрътка, надушила гореща следа.

Приятелят на Макс имаше телосложение на хрътка за надбягване — повече източен и слаб, отколкото мускулест, — но жените постоянно се тълпяха около него като пчели край гърне с мед. Макс нямаше представа защо. Фреди твърдеше, че било заради сините му очи и фаталния чар, но Макс смяташе, че се дължи по-скоро на факта, че старият му приятел винаги е облечен по последна мода. Това допадаше на жените.

Допадаха им, разбира се, и глупостите, които дрънкаше. Фреди разполагаше с бездънен запас от глупости и знаеше всички най-нови клюки, а жените сякаш обожаваха това. Дори леля Биа се смееше. Докато имаше жени за очароване, Макс нямаше да измъкне от Фреди и една смислена дума тази вечер.

Е, може би все пак една. Макс се ухили на себе си. „Пасти.“

Така му се падаше на Фреди. Сега нямаше да е трудно да го накара да наглежда госпожиците Чанс, докато той беше в Манчестър.

Икономът се появи на прага и леля Биа протегна ръце към Макс.

— Макс, милото ми момче, подай ми ръка, ако обичаш.

Тя взе един абаносов бастун със сребърна дръжка и измери племенника си с поглед, който му показа, че не иска да прилича на инвалид пред госта.

— Макс ще ме придружи на вечеря — оповести тя. — Фреди, скъпи мой, ще придружите ли Аби и останалите момичета? Съжалявам, следващия път ще го организираме по-добре и ще имаме повече джентълмени и равен брой господа и дами на масата.

Макс й помогна да стане, взе ръката й и й позволи да се облегне тежко на здравата му ръка. Ранената го болеше, както и рамото, но беше търпял и по-големи болки.

Той проследи с поглед как Фреди ужасно фамилиарно пъха ръката на госпожица Абигейл в сгъвката на лакътя си, казва й нещо тихо — не чу какво — и тя се засмя; тих, задушевен смях, като вода, която ромоли по камъните в планински поток.

— Макс, подкрепата е хубаво нещо, но ако ми стиснеш малко по-силно ръката, ще я счупиш! — обади се недоволно леля Биа.

С негова помощ и с бастуна си тя успя да влезе в трапезарията, без дори да залитне. Макс я настани начело на масата, после се обърна да настани госпожица Абигейл. Фреди обаче го изпревари, затова той настани Джейн и Дамарис, а Фреди — Дейзи.

Докато минаваше край Макс, за да заеме мястото си от другата страна на масата, Фреди леко го потупа между лопатките и измърмори:

— Пасти, как не!

— Пасти ли? — Леля Биа го бе чула. — Пасти ли казахте?

Фреди примигна, както никога онемял. И за огромно удоволствие на Макс започна да се изчервява. Макс не мислеше, че го е правил, откакто навърши тринайсет.

— Да, лельо Биа. Напоследък Фреди е развил… ъъъ, почти мания по отношение на пастите. Клетият Фреди! Тук няма да намериш пасти.

— Виждам — измърмори Фреди и му отправи мрачен поглед.

— Не сме сигурни — успокои го леля Биа. — Федърби, попитай готвачката дали имаме пасти. Господин Монктън-Кумс иска да ги опита.

— Не, не, всичко е на… — започна Фреди, но Федърби, съвършен иконом до мозъка на костите си, вече се бе отправил на мисия за пасти.

* * *

Фреди се качи в двуколката до Макс, взе поводите и го удари силно по рамото. Макс се ухили, макар че това беше ранената му ръка.

— Това пък защо?

Много добре знаеше защо, но усещаше, че това е възможност да започне разговор.

— Каза, че били пасти.

Конярят освободи оглавниците на конете и скочи отзад, докато двуколката потегляше с бърза скорост.

— Не, ти го каза — отговори Макс. — Аз само казах, че много четат.

Фреди го изгледа възмутено и пак го удари.

— Скучни и сериозни, така каза. Скучни и сериозни? Тези момичета преливат от живот! Беше чудесно да съм в тяхната компания.

— Е, аз дори не знам какво точно е паста.

— Тогава не си позволявай да съсипваш репутацията на чаровните момичета. Пастите са скучни, сериозни, обикновено безлични — макар че от време на време ще откриеш някоя скрита зад красиво лице — и са твърдо решени да си намерят мъж и да превърнат живота му в ад. Да го поправят. Да го заставят да се занимава с Добри дела и да ходи на Беседи за усъвършенстване. — Той потръпна.

— О! Значи не са пасти.

— Не са — потвърди Фреди, после си спомни още нещо и добави с изпълнен с огорчение глас: — Проклятие, трябва да те халосам право в носа от тяхно име. Освен това ми каза, че са безлични като жаби. Жаби?!…

— При пътуванията си съм виждал няколко невероятно красиви жаби… — започна Макс, а после избухна в смях и вдигна ръце в знак на поражение. — Добре, вземам си думите назад. И се извинявам. Най-покорно и смирено — добави той без капка покорство и смирение.

Фреди изсумтя. Конете продължиха да препускат по нощните улици.

Макс се засмя.

— Само да се беше видял… — За кратко се възцари мълчание. — А когато леля Биа изпрати иконома в кухнята за пасти…

— Още една дума, и те изхвърлям от каретата — предупреди го с достойнство Фреди.

Известно време пътуваха в мълчание, след което Макс попита:

— Значи ще ги наглеждаш, докато аз съм в Манчестър?

— Наистина ли са в опасност?

— Така мисля.

— Тогава, разбира се, ще ги наглеждам.

И двамата не казаха нищо повече. След малко, когато приближиха къщата на Барни Макфий, Фреди добави:

— Знаеш, че щях да ги наглеждам, дори да бяха пасти.

— Знам — успокои го Макс, ухили се и добави: — Но щеше да доведеш по-възрастна придружителка да те пази.

— Много си прав! Наистина щях — увери го най-искрено приятелят му.

* * *

В края на седмицата преместването в новата къща на площад „Бъркли“ завърши. Макс, Аби и Федърби бяха надзиравали малка армия от усърдни прислужници и Аби бе работила най-много от всички. Толкова много искаше да превърне къщата в уютен дом! „За лейди Биатрис — казваше си тя. — И за него.“

За да не се тревожи възрастната дама, Фреди я заведе заедно с Джейн, Дамарис и Дейзи на разходка с двуколка в парка, а после ядоха сладолед в „Гънтър“. След това трите момичета и един лакей пресякоха площада и влязоха в новата къща, а Фреди заведе лейди Биатрис да пие чай с майка му. Когато се върна, всичко беше подредено и обитателите на къщата бяха готови да я посрещнат.

„Уморена е“ — помисли си Аби, когато видя как лейди Биатрис се обляга тежко на ръката на племенника си, докато той я въвеждаше в къщата. Но блясъкът на удовлетворение в очите на възрастната дама, когато се огледа наоколо, не можеше да се сбърка с нищо друго.

Всичките й любими мебели, блестящи от восък, бяха тук. Във всички стаи имаше цветя, което беше сериозно постижение предвид студеното лято. Фактът, че цветята бяха дело на лорд Девънам, беше друга изненада. Аби бе споменала, че би било хубаво да има цветя, и той очевидно бе поръчал цели купища.

Лейди Биатрис влизаше от стая в стая и проницателните й стари очи поглъщаха всичко.

— Толкова е вълнуващо! Съвсем ново и различно — промълви тя, — но всичките ми любими неща са тук. Чувствам се напълно у дома си.

Тя се тръшна в любимото си кресло и се усмихна на Аби.

— Усещам финия ти допир, госпожице Кра…

— Всички помогнаха — прекъсна я припряно Аби. Надяваше се, че лорд Девънам не е забелязал. Лейди Биатрис явно беше много уморена, за да допусне такава грешка. — Харесва ли ви?

Възрастната дама се огледа и кимна.

— Тук ще бъда щастлива, усещам го. Федърби, мисля, че събитието изисква…

— Шампанско ли, милейди? — попита съвършеният иконом и поднесе бутилката и чашите с елегантен жест.

* * *

На другия ден Макс замина за Манчестър. Преди да потегли, говори с леля си, която току-що бе закусила в спалнята си.

— Фреди се съгласи да наглежда нещата тук, докато ме няма.

Тя махна с ръка.

— Нямам нужда от грижите на един елегантен безделник. Може да извежда момичетата и да им показва това-онова. До момента не са видели почти нищо от Лондон.

— Не, казах му, че засега не бива да се отдалечават от къщи. Могат да се разхождат в парка, стига Фреди или някой лакей да е с тях. Нищо друго.

До ушите му достигна пронизително мяукане. Макс се огледа, но не видя нищо.

— Не бива да се отдалечават от къщи ли? Могат да се разхождат в парка? — повтори тя и присви очи. — Защо го правиш, защото искам да представя тези момичета в обществото ли? Защото ако е така, Макс Девънам, ако си мислиш, че ще държа момичета скрити само защото ти не знаеш кои са роднините им…

— Не е заради това.

Мяукането се разнесе отново, по-високо и по-тревожно.

— Какво е тогава?

Проклятие! За да не тревожи леля си, не й беше казал нищо за нападението над Аби. Сега потърси спасение във властността.

— Просто направи това, което ти казах, лельо Биа. Знам, че искаш да представиш тези момичета в обществото, но повярвай ми, не бива. — Той вдигна ръка. — Недей да спориш. Взел съм решение.

Наведе се и я целуна по бузата.

— Пази се. Връщам се след седмица, най-много десет дни.

Тя се нацупи.

— Семейство Парсли, предполагам.

Той наклони глава.

— Семейство Парело, да.

— Надявам се, че когато стигнеш там, няма да установиш, че скъпата госпожица Парсли е паднала от някоя скала.

Макс не й обърна внимание.

— Докато ме няма, можеш да се обръщаш към Фреди за всичко, от което имаш нужда. Надявам се, когато се върна, да те заваря по-здрава от всякога.

Сега разбра откъде идва мяукането.

Лейди Биатрис изсумтя.

— По-здрава от всякога? Затворена в къщата през цялото време? Нали имам нужда от вълнения! Така каза докторът.

Макс се изправи.

— До завръщането ми ще трябва да черпиш вълнения от романите, които толкова обичаш. И от този малък демон.

Той протегна ръце и внимателно свали котенцето Макс от горния край на завесите.

— Невъзпитаните котенца редовно стават на жилетки от котешка кожа — съобщи му той строго.

— О, да, романите! Почти бях забравила.

Сега тонът на леля му беше толкова различен, че веднага събуди подозренията му. Той остави котенцето на земята.

— Какво си забравила?

— Че единствените вълнения, които преживявам тези дни, идват от книгите. А, изглежда, и от момичетата. Е, добре, просто ще трябва да се справим, нали така? Довиждане, Макс, скъпи. Пази се.

Изражението й беше притеснително кротко, но той бе оставил строги нареждания на Фреди, Федърби и Аби и му предстоеше дълго пътуване.

— Довиждане, лельо Биа.

* * *

— Не ми говори за племенника ми — нареди лейди Биатрис. — Толкова е вбесяващ!

— Знам — отвърна Аби с успокоителен тон. Можеше да се досети какво е сторил лорд Девънам, за да ядоса леля си. Същото, с което ядоса и нея.

— Той ми заповяда — заповяда ми, забележи! — да не въвеждам теб и момичетата в обществото! Когато току-що се преместихме тук именно за да бъдем близо до обществото! — Тя изсумтя. — Станал е непоносимо властен — смята, че мъжете управляват света! Е, може и наистина да управляват света, но мен — в никакъв случай!

— Не, разбира се — съгласи се Аби.

— Мисли си, че е достатъчно само да издаде заповед и аз ще му се подчиня!

— Не е възможно — отговори Аби и прикри усмивката си. Лорд Девънам едва ли беше толкова наивен.

— О, възможно е! Смята, че само защото ме накара да се преместя на това място, може да ми казва как да живея.

Аби издаде поредния успокоителен звук и лейди Биатрис насочи гнева си към нея.

— А ти защо ми хъмкаш така? Знаеш ли колко е дразнещо? Аз не съм кокошка, че да ме успокояваш така! Нали не вярваш, че племенникът ми е прав? Защо и ти не го критикуваш?

— Не мисля, че е редно да критикувам някого зад гърба му, докато живея в къщата му.

Вече беше провела — и загубила — този спор с лорд Девънам.

Лейди Биатрис изсумтя.

— Каква абсурдна идея! Аз мога.

— Да, но вие сте му леля.

Лейди Биатрис вдигна лорнета си и изгледа Аби.

— Значи не го смяташ за дразнещ?

— Смятам го за упорит, подозрителен и властен.

И мил, и… прекалено привлекателен за душевното й спокойствие.

Лейди Биатрис се облегна на възглавниците си.

— А това не е ли критика?

Аби се усмихна.

— Не, госпожо, просто… наблюдения.

Очите им се срещнаха и двете се разсмяха.

— Е, добре — призна Аби, — понякога наистина ме дразни, но си има причина. Ние може и да не сме такива авантюристки, за каквито ни мисли, но все пак сме авантюристки. Не сме тези, за които се представяме, и той иска да ви предпази от нас.

— Глупости! Вие сте прекрасни, добри момичета и дълбоко в себе си Макс го знае, в противен случай никога нямаше да позволи да се пренесете в къщата му. Но като всички мъже от рода Девънам, и той все иска да става на неговото. Запомни го от мен, скъпа моя, пренебрежението му се отразява добре. Полезно е за характера му.

— Ще го запомня.

Глава 17

Много е трудно за щастливците да бъдат смирени.

Джейн Остин, „Ема“[1]

Без лорд Девънам къщата изглеждаше необичайно тиха. „Или може би — помисли си Аби — защото сега, когато живеем близо до всички модни магазини на улица «Оксфорд», момичетата излизат по-често.“ Не пазаруваха, защото нямаха почти никакви пари за харчене, но черпеха вдъхновение за тоалетите, които Дейзи замисляше за всички тях. Или пък господин Монктън-Кумс ги водеше на разходка с двуколката в парка.

Ограниченията на лорд Девънам не допаднаха и на останалите. Разбира се, нямаха нищо против да излизат, придружавани от господин Монктън-Кумс — кой не би желал да го придружава един толкова красив, забавен и облечен по последна мода светски мъж? — но скоро започнаха да възразяват срещу новите лакеи, Търнър и Хач, които ги следваха навсякъде, облечени в ливреи.

— Толкова е глупаво! — измърмори Джейн, когато Аби ги хвана двете с Дамарис да се завръщат за пореден път без ескорт. — Не ни трябва охрана.

— Заради сигурността ви е — напомни й Аби, макар че и тя тайничко си мислеше, че е прекалено.

— Да, но нападнаха теб, не мен, Дамарис или Дейзи. И нали ти самата каза, че сигурно е бил някой джебчия! Защо трябва да ни следят на всяка крачка? Все едно сме в затвор!

— В затвора човек не може да ходи никъде — напомни й сухо Аби. — А сега престани да се оплакваш. Много добре знаеш, че обещахме на лорд Девънам да не ходим никъде без ескорт, и тъй като живеем в неговата къща, той определя правилата.

— Аз нищо не съм обещавала.

— Аз обещах от името на всички ни — отсече Аби решително. — Затова, моля те, никога повече не го прави.

— Отидохме само до другия край на парка, за да си купим сладолед — намеси се Дамарис с успокоителен тон. Близостта на „Гънтър“ представляваше постоянно изкушение. — През цялото време човек можеше да ни види от къщата.

— О, и, Аби? — възкликна Джейн, която се беше сетила за нещо. — Никога няма да познаеш кого видяхме пред „Гънтър“ — поне аз кого видях, защото Дамарис не го познава.

И без да изчака сестра й да предположи, продължи:

— Сър Уолтър Грийви!

Аби не се сети веднага.

— О, човекът, който ти е намерил онази работа в Херефорд? Говори ли с него?

— Не, защото тъкмо се качваше в каретата си и жена му беше с него — поне си мисля, че беше жена му, защото беше стара. Помахах му, но мисля, че той не ме позна, защото подкара, без дори да ми направи знак. Иска ми се да ми беше отвърнал, защото винаги се държи толкова мило. Сигурна съм, че щеше да купи сладолед и на мен, и на Дамарис — в Пилето винаги носеше на момичетата разни вкуснотийки.

— Е, добре, побързай. Дамите от литературното общество скоро ще пристигнат.

Литературното общество се развиваше много добре. Лейди Бедингтън бе разпространила новината сред приятелките и познатите си и с всеки изминал ден броят на посетителите се увеличаваше. Все още нямаше млади мъже, с изключение на Фреди Монктън-Кумс, който бе дошъл на последната сбирка, но лейди Биатрис хранеше надежди.

Обществото се срещаше три пъти седмично, следобед. През този сезон в Лондон беше скучно, затова светските дами, които не обичаха провинциалния живот, с готовност се възползваха от възможността за следобедно развлечение — нещо, което приятно се различаваше от обичайните сутрешни посещения.

Аби бе решила да започне с много популярна книга, която беше на мода, и макар че повечето дами в литературното общество бяха чували за нея и можеха да я обсъждат в най-общи линии, бе учудващо колко много от тях не я бяха чели. Някои твърдяха, че шрифтът бил прекалено ситен и ги заболявала главата, но както повечето по-късно й признаха, в действителност не си бяха направили този труд, защото книгите никога не им се бяха стрували забавни.

Беше много приятно да вижда как големият салон се пълни при всяка среща. Дори се наложи да поръчат още столове. И всеки път все повече хора водеха някоя приятелка или роднина и лейди Биатрис и Аби се надяваха, че скоро ще започнат да водят и млади мъже.

— Племенникът ми много ще се ядоса — заяви ликуващо лейди Биатрис, — но няма да може да каже нищо, защото аз не ви въвеждам в обществото — нещо, което той строго ми забрани да правя. Не, обществото идва при мен.

* * *

Няколко дни по-късно дойдоха представители на едно друго общество. Аби и лейди Биатрис седяха тихо в уютната задна всекидневна и се наслаждаваха на предобедното слънце, когато Федърби се появи на прага и се прокашля.

Лейди Биатрис вдигна поглед от пасианса си.

— Да, Федърби, какво има?

— Извинете, милейди, но на прага има една… една особа, която иска да види лорд Девънам.

— Както знаете, той замина за Манчестър — отговори тя.

Федърби не помръдна.

Лейди Биатрис вдигна лорнета си и изгледа иконома.

— Особа, казахте?

— Да, милейди.

— Знаете, че аз не приемам особи. Само дами и джентълмени. Отпратете го.

Федърби остана на мястото си. Лейди Биатрис го изгледа с присвити очи.

— Значи предлагате да приема тази особа?

— Да, милейди. — И Федърби й поднесе сребърната табличка, на която лежеше визитна картичка с пищна релефна украса.

Лейди Биатрис вдигна картичката с два пръста, огледа я, обърна я и я пусна обратно на сребърната табличка.

— Съобщихте ли му, че лорд Девънам замина за Манчестър?

— Да, милейди. Той като че ли го намери за много забавно.

Лейди Биатрис и икономът си размениха дълъг поглед. Тя въздъхна.

— Тогава предполагам, че ще трябва да приемем тази противна особа. Доведете я и ни поднесете чай. Би ли го изнесъл? — Тя му подаде едно котенце, което той пое с апломб.

Аби сгъна бродерията си.

— Искате ли да ви оставя насаме?

— Милостиви боже, не! Стой си на мястото. Проклетите Парсли са дошли в града.

Само след минута Федърби обяви пристигането на посетителите. Един набит мъж на средна възраст огледа салона с поглед на аукционер — така поне се стори на Аби. Изчисляваше стойността на всичко, което виждаше, и тя усети, че не одобрява част от мебелите.

Беше облечен с жакет от ленен туид, просто завързано шалче, раирана жилетка и кафяв панталон. Облеклото му не беше по модата, но очевидно беше скъпо. Платовете бяха от най-високо качество, както и тежката златна верижка на джобния му часовник.

„Човек, който си знае цената — помисли си Аби — и няма нужда да го демонстрира. Не се подчинява на модата.“

Но младата жена, която го придружаваше, сякаш бе слязла от страниците на La Belle Assemblee[2]. Хубава като кукла, с очи като яркосин порцелан, тя бе облечена с бяла муселинена рокля, над която имаше жакет с кройка редингот на бели и тъмнорозови ивици. Над буйните си руси къдрици бе сложила прекрасно сламено боне, украсено с тъмнорозови панделки и бледорозови изкуствени рози. Тя нервно приглади розовите си ръкавици от ярешка кожа и погледна към лейди Биатрис така, сякаш виждаше пепелянка.

Лейди Биатрис любезно протегна ръка.

— Моля да ме извините, че не ставам. Напоследък не се чувствам добре.

Господин Парело пое предложената ръка, стисна я и каза:

— За мен е чест да се запознаем, милейди. Дъщеря ми, госпожица Парело.

Младата дама направи реверанс и нервно измърмори някакъв поздрав.

Лейди Биатрис я измери с хладен поглед и посочи към Аби.

— Моята племенница, госпожица Чанс.

Аби направи реверанс.

— Как сте, господин Парело, госпожице Парело?

Федърби донесе подноса с чая и Аби се зае да го налее в чашите.

— А къде е другата ви дъщеря, господин Парело? — попита лейди Биатрис, след като им сервираха.

Той изглеждаше озадачен.

— Друга дъщеря ли? — попита с подчертан северняшки акцент.

— Госпожица Хенриета Парело.

Той я погледна объркан.

— Това е Хенриета. Аз нямам друга дъщеря, милейди.

Веждите на лейди Биатрис рязко се смръщиха. За един дълъг миг тя не каза нищо. После отправи красноречив поглед към Аби.

Аби можеше да прочете мислите й — и тя самата бе стъписана. Как бе възможно лорд Девънам да е сгоден за това младо момиче от девет години? Тя изглеждаше на не повече от осемнайсет.

Гостите и домакините изпиха чая си, без да кажат нищо. В стаята се чуваше единствено неловкото дрънчене на порцелан и сребро. Лейди Биатрис дори не се опита да предразположи господин и госпожица Парело — беше се вживяла в ролята на la grande dame[3]. Аби не я познаваше в тази светлина.

Господин Парело обаче сякаш не забелязваше нищо нередно.

— Като си помисля, че лорд Девънам е заминал за Манчестър, за да ни посети, а ние дойдохме тук, за да го посетим! — Той се подсмихна. — Може да сме се разминали по пътя, но не сме го видели, нали, котенце?

— Да, татко.

— Той ни писа и ни каза да го очакваме, а после писа пак, че ще се забави, защото вие имате посетители, милейди.

„Звучи почти като обвинение“ — помисли си Аби.

— Нима? — попита лейди Биатрис с леден тон.

— Да.

Той сякаш не разбираше, че домакинята току-що го е срязала. Сега огледа Аби критично.

— Предполагам, че вие сте един от тези посетители, госпожице Чанс.

— Да, аз и сестрите ми.

— По-големи или по-малки? — поинтересува се той, сякаш не осъзнаваше, че не е учтиво да пита. Или може би просто не го беше грижа.

— По-малки.

Той стисна недоволно устни.

— Е, добре. Сега Хенриета е тук.

В салона отново се възцари продължително неловко мълчание, нарушавано само от тракането на чашите за чай.

— Виждам, че времето при вас в Лондон е също толкова лошо, колкото при нас в Манчестър.

Лейди Биатрис въздъхна с отегчение.

— Наистина ли? — каза Аби, за да поддържа разговора. Беше малко стъписана от презрителното отношение на лейди Биатрис — тя обикновено се държеше толкова мило.

Господин Парело като че ли не забелязваше.

— Не. Така и не видяхме нищо, което да може да се нарече лято. Моето момиче беше принудено да вземе зимните си дрехи, нали, котенце?

— Да, татко — измърмори госпожица Парело, без да спира да усуква розовите си ръкавици. Забеляза, че Аби я гледа, и веднага ги приглади.

Отново настъпи дълго мълчание.

— Да, сякаш е мека зима, а не лято — каза господин Парело. — Помнете ми думата, ще си платим за това.

— Нима? — попита отново лейди Биатрис.

— О, да, при такова време посевите ще изгният и ще настане дефицит.

Той потри ръце, макар че Аби не можеше да каже дали е заради мразовитата атмосфера в салона, или при мисълта за дефицит.

— Умните хора ще направят добре, ако изкупят колкото зърно могат — цената ще се покачи главоломно, след като започне дефицитът. Точно това ще посъветвам племенника ви.

— Да извлече печалба от човешкото нещастие? — попита лейди Биатрис с леден тон.

Господин Парело не се засегна.

— И таз хубава, милейди! Така се прави бизнес. Но аз не би трябвало да обсъждам подобни въпроси с мекосърдечни дами. Представителките на вашия пол просто нямат глава за бизнес, но на нас, мъжете, точно това ни харесва, нали така, Хенриета?

— Да, татко — измърмори момичето.

Аби не можеше да реши какво да мисли за нея. От една страна, Хенриета изглеждаше спокойна и се оглеждаше наоколо без всякакъв интерес, но от друга, не спираше да мачка и усуква тези ръкавици.

Господин Парело се подсмихна, а когато пак настъпи мълчание, се огледа в търсене на нова тема.

— Тук е по-добре. Преди да дойдем, разгледах Девънам Хаус — от девет години искам да видя тази къща.

Лейди Биатрис настръхна.

— Предполагам, че навремето е била величествена стара къща, но за съжаление сега е доста западнала — продължи той.

— Нима? — попита лейди Биатрис със смразяващ тон.

Господин Парело кимна, сякаш не си даваше сметка колко обидни са коментарите му. Очевидно беше от мъжете, които се гордеят с безцеремонния си изказ.

— Вие няма как да го забележите, милейди, след като сте прекарали целия си живот там, но младите хора очакват нещата да са по последна мода. Нали това очакваш, котенце?

— Да, татко — съгласи се Хенриета.

„Ще съсипе ръкавиците“ — помисли си Аби, докато я гледаше.

По принцип ли ставаше нервна пред хората, или поведението й беше отговор на ледената любезност на лейди Биатрис, която едва-едва прикриваше враждебността й? Хенриета изглеждаше далеч по-чувствителна от баща си. Сякаш бик бе станал баща на кошута.

Аби изпита съжаление към момичето. Първото посещение при бъдещите свекър и свекърва — или при изисканата леля по брачна линия — можеше да постави на изпитание нервите на всяко момиче, дори без очевидното класово различие. А освен това беше налице и разликата във възрастта, както и деветгодишният годеж, уреден, когато Хенриета е била още дете.

Всичко беше толкова странно.

Господин Парело отново се засмя.

— Моето момиче обича всичко ново и ярко. На баща си се е метнала. — Огледа се и добави: — Не се съмнявам, че в мига, в който стане господарка на тази къща, ще помоли татко си да й купи скъпи модни мебели.

Лейди Биатрис се изду и сякаш до пръсване, затова Аби бързо каза:

— Повечето от тези мебели са собственост на семейството от много години. Те са ценни антики.

— Ценни ли? — присви със съмнение устни господин Парело. — Е, щом казвате. Моето момиче си е наумило да направи сензация в Лондон, щом стане лейди Девънам, и една модерно обзаведена къща на площад „Бъркли“ е точно това, което й трябва. Ще ти бъде приятно да живееш тук, нали, котенце?

— Да, татко.

„Не изглежда много въодушевена“ — помисли си Аби. Но горкото момиче несъмнено се чувстваше унизено от безграничното невежество на баща си.

— Идвали ли сте друг път в Лондон, госпожице Парело? — попита Аби, колкото от съжаление към нея, толкова от желание да спаси всички в салона от катастрофалните опити на господин Парело да поведе разговор.

— Не, идвам за първи път.

Аби се усмихна.

— Помня, че когато дойдох за първи път в Лондон, бях толкова развълнувана, че си направих списък с всички неща, които исках да направя и да видя. Вие имате ли списък?

— Не й трябва списък — заяви категорично господин Парело. — Лорд Девънам ще й покаже всичко, което трябва да…

— Аби, излизаме! Искаш ли да… о! — възкликна Джейн и закова на прага. — Извинявам се, лейди Биатрис, не знаех, че имате гости.

— Сестра ми, госпожица Джейн Чанс — каза Аби и представи двамата Парело.

— Съжалявам, че нахлух така — извини се е усмивка Джейн. — Но тъй като за пръв път виждаме слънце от дни насам, ще излезем да се поразходим и си помислих, че може би Аби ще поиска да дойде.

— Благодаря, но мисля, че трябва да остана тук — отговори Аби. Знаеше, че не може да остави лейди Биатрис насаме с господин Парело.

Възрастната дама се смъкна елегантно в креслото си.

— Боже, колко съм уморена! — промълви тя и затвори очи. — Аби, позвъни на Федърби, за да изпрати тези хора. Пожелавам ви приятен ден, Парело, госпожице Парело — завърши тя, без да отваря очи.

Поведението й беше грубо, но ефикасно. Господин Парело веднага каза, че разбира, след като милейди е била болна и тъй нататък, стана и нареди на Хенриета да се сбогува.

Нито Аби, нито лейди Биатрис казаха нещо, докато вратата не се затвори плътно след гостите. Тогава лейди Биатрис седна изправена и всички признаци на изтощение изчезнаха.

— Сгодена на девет години, проклет да е! Надушвам амбициозната ръка на татко Парело, макар че как, по дяволите, е успял… Единственият начин Макс да се съгласи на нещо толкова скандално е ако Парело го е хванал в някакъв капан, с някакво чувство за дълг. И така, какво е било? Защо Макс се е съгласил да си провали бъдещето заради деветгодишната дъщеря на обикновен гражданин? Милостиви боже, та самият той тогава беше само на осемнайсет!

Тя размаха пръст към Аби.

— Не ми казвай, че едно осемнайсетгодишно момче, току-що завършило училище, си мисли за брак, а какво остава за брак с деветгодишно дете!

— Значи вие нищо не сте подозирали?

— Не, ако знаех, щях да го спра. Толкова години мислех, че госпожица Парело е по-възрастна жена — от онези, които могат да се възползват от хлапашката любов на едно осемнайсетгодишно момче и да го впримчат с обещание за брак. А тя е била дете! Но тогава защо? Защо?

Аби не знаеше отговора.

Лейди Биатрис дълго мълча. Само се взираше през прозореца с мрачно изражение.

— Можете ли да си спомните дали някъде по това време с племенника ви не се е случило нещо? — попита Аби. — Нещо, което може да го е подтикнало да… не знам… да се забърка в някакви неприятности? Може би залагания? Един младеж може да…

— Не, Макс никога не се е интересувал от такива неща — отговори лейди Биатрис. — Предпочиташе конете. И машините. Беше луд по всякакви машинарии.

Аби не виждаше как машинариите могат да вкарат едно осемнайсетгодишно момче в неприятности.

— Значи не се сещате преди девет години да се е случило нещо, което може да го е подтикнало към това… споразумение?

— Преди девет години ли? Не, не се е случило нищо. Само дето съпругът ми почина и Макс насле…

Тя млъкна и на лицето й се изписа смайване, проумяване.

— Разбира се!

Тя отново се смъкна надолу в креслото. Неочаквано заприлича на стара, изпита, грохнала жена.

— Каква глупачка съм била…

Аби зачака, но лейди Биатрис не обясни нищо. След няколко мига тишина тя отвори очи и уморено се надигна в креслото. Повика Федърби и поръча коняк. Когато питието пристигна, го гаврътна на един дъх и потръпна. Цветът бавно се върна по бузите й.

Най-накрая тя въздъхна и промълви:

— Трябва да уредим нещата, Аби. Няма да допусна това момче да направи такава саможертва.

— Саможертва ли? — попита Аби, но лейди Биатрис не я слушаше. Или може би не искаше да отговори.

— Макар че не мога да си представя как бихме могли да го предотвратим, освен като удавим това проклето момиче в океана! Макс е дал дума, а когато той даде дума, цяло хергеле диви коне, стада слонове и самият архангел Гавраил не могат да го накарат да я наруши, да го вземат дяволите!

— Пробвали ли са?

Но лейди Биатрис не беше в настроение за закачки.

— Знаеш какво имам предвид. Макс по-скоро би умрял, отколкото да наруши обещание. — Тя поклати глава. — Тези мъже с проклетото им чувство за чест!

— Вие бихте ли искали да бъде по-различен? — попита тихо Аби.

Възрастната дама въздъхна.

— Разбира се, че не. Просто не искам щастието му да бъде разрушено.

— Може би ще са щастливи заедно — каза Аби. — Никой не може да каже предварително как ще се развие един брак.

Лейди Биатрис изпръхтя презрително.

— С тъст като този? Той ще се меси във всичко — даже сляп просяк може да види, че е от тези, които ще се месят! Не видя ли как навири нос, когато видя мебелите ми? Ами как искаше да събори Девънам Хаус и да построи на нейно място някаква отвратителна модерна къща? Проклет гражданин!

— Господин Парело е решителен човек, който е свикнал да налага волята си, признавам, но не мисля, че ще успее да сплаши лорд Девънам. Не знам какъв е бил като момче, но мъжът, когото познавам, спокойно може да се мери с всички господин Парсловци на този свят. Всъщност с всички на света.

Лейди Биатрис сви вяло рамене, което може би означаваше, че е съгласна.

— А Хенриета е хубава, изглежда много мила и послушна, освен това е млада и скоро ще се научи да му доставя…

Лейди Биатрис я прекъсна:

— Наистина ли мислиш, че племенникът ми ще бъде щастлив, ако се ожени за една безхарактерна малка глупачка, която не може и един разговор да проведе? Дъщеря на гражданин, която може само да блее: „Да, татко, не, татко, както искаш, татко!“?

Аби не го мислеше. Или по-скоро не искаше да мисли за това. Но според нейния — вярно, ограничен — опит мъжете обикновено харесваха жени, които бяха мили, хубави и се съгласяваха с всяка тяхна дума.

Аби не беше хубавица и имаше навика да спори.

— Е, в крайна сметка не зависи от нас, нали така? — каза тя. — Лорд Девънам ще постъпи както желае.

Лейди Биатрис въздъхна и промълви съкрушено:

— Не, лорд Девънам ще постъпи така, както смята, че е правилно. Има разлика. А сега, госпожице Крадла, позвъни за Уилям и камериерката ми. Уморена съм и имам нужда да полегна.

* * *

След малко повече от седмица Макс се върна в Лондон след пътуване, което се оказа напразно. Когато започна да си проправя път през оживените улици, беше ранен следобед, но щом излезе на площад „Бъркли“, с изненада видя колона от карети, подредени от едната му страна. Предположи, че някой дава прием. Странно по това време на годината — Лондон обикновено беше доста пуст през лятото. От друга страна, сегашното лято не беше от обичайните.

Изнервен от бавното движение, той скочи леко от каретата и прекоси площада. Нямаше търпение да се прибере у дома. У дома? Тази мисъл го стресна.

Беше прекарал в тази къща само една нощ. Защо мислеше за нея като за свой дом? Предположи, че заради леля си.

Но това, което го караше да бърза, не беше мисълта да види леля Биа. И той си напомни най-решително, че трябва да сложи край на това.

Икономката в дома на семейство Парело в Манчестър му каза, че след като чули за завръщането му в Англия, господин и госпожица Парело потеглили с пощенската карета за Лондон, за да се подготвят за сватбата. Искали венчавката да е от онези, които в момента били на мода — в църквата „Сейнт Джордж“ на площад „Хановер“, а госпожица Парело била решена да поръча сватбения си тоалет при най-прочутите лондонски модистки.

Значи уговорката беше в сила и нямаше да се промени. Макс беше дал думата си. Беше сгоден и не биваше — не можеше — да поглежда към никоя друга жена.

Ако го стореше, щеше да опетни честта си, както и нейната.

Докато прекосяваше парка в центъра на площада, видя две облечени по последна мода дами да влизат в неговата къща. След минута още две слязоха от каретата си и се качиха по стъпалата към новия му дом. И тях ги пуснаха да влязат.

Сутрешни посетители при леля Биа. Чудесно! Точно на това се надяваше: на новия адрес нямаше да е така изолирана.

Макс ускори крачка. Когато стигна до къщата, още две карети бяха доставили пътниците си, а вътре бяха влезли още половин дузина хора. Какво ставаше, по дяволите?

Озадачен, той се заизкачва по стъпалата.

— Лорд Девънам, нали така? — обади се глас зад него.

Макс се обърна. Един стар приятел на леля му стоеше насреща и му се усмихваше — дребен, натруфено облечен белокос джентълмен. Как се казваше? Сър някой си.

— Предполагам, че не ме помните, нали, Макс, момчето ми? — попита възрастният джентълмен. — При последната ни среща бяхте още юноша.

— Разбира се, че ви помня, сър. Как сте?

Макс стисна ръката му. Надяваше се да си спомни името. Сър Едуард? Сър Оливър?

Вратата се отвори и двамата влязоха.

— О, сър Осуалд! — поздрави госта Федърби.

„Сър Осуалд Меридю — помисли си Макс. — Разбира се.“

Сър Осуалд се обърна към Макс:

— Литературното общество на леля ви май ще се окаже голям успех.

— Литературно общество ли? — повтори Макс, нищо не разбираше. От заминаването му не бяха изминали дори десет дни. Как бе успяла леля му да създаде литературно общество за толкова кратко време? При това… литературно общество? Леля Биа?

Възрастният джентълмен грейна в широка усмивка.

— О, да, при това не като обикновените литературни общества — с алюзии, метафорични глупости, епиграми и как му се викаше… тез’ неща са страховито скучни. Прекалено умни са за мен. Но това общество…

Той потри ръце.

— С нетърпение очаквам всяко четене. Все едно съм на театър. Тези нейни хубави племенници — момичетата на Гризелда — четат великолепно, просто великолепно.

— Три… това не са момичетата на Гризелда. Гризелда е просто една измислица, която леля ми си съчини. Младите дами са нейни гостенки, нищо повече.

Две дами, които току-що бяха влезли, се спогледаха красноречиво, докато минаваха покрай тях в преддверието.

— Нали ти казах! — обърна се едната към другата и измери Макс със съжалителен поглед. Втората му изцъка укорително с език.

Сър Осуалд дръпна Макс настрана и му каза поверително:

— Дано да нямате нищо против, че ви го казвам, момчето ми, но ви познавам още откак’ ви обуха за пръв път панталонки и ви го казвам като човек, който познаваше и баща ви, и чичо ви: време е да приемете истината за тези момичета. Трябва мъжки да постъпите.

— Но…

— Вярно, наистина е скандал — кое семейство обича разводите? — а този са го прикрили добре навремето. Не знаех нищо за това, а обикновено научавам последните клюки още преди да се раз…

Макс стисна зъби.

— Не е имало какво да се знае…

— Жалко, че сте израснали, без да знаете. В качеството ви на наследник е трябвало да ви го съобщят, но това, което правите — да отричате кои са тези момичета сега, когат’ вече са пристигнали — не е от полза нито за вас, нито за леля ви. Вижте, обществото прие от все сърце тези млади дами, а освен това е очевидно, че милата ви леля е много привързана към тях и те към нея.

Той потупа Макс бащински по ръката.

— Затова е най-добре просто да приемете момичетата, нали така? А сега по-добре да влизам. Не искам да закъснявам. Може да пропусна нещо вълнуващо.

Той забърза към големия салон, а Макс остана в преддверието да клати глава.

— Надявам се, че пътуването ви до Манчестър е било приятно, милорд.

Федърби стоеше до него.

— Абсолютна загуба на време — отговори Макс.

— Да, милорд, и ние така си помислихме, когато господин и госпожица Парело дойдоха тук по-малко от два дни след като заминахте. Мога ли да ви донеса нещо за освежаване?

— Значи са дошли? Тук?

— Да, милорд. И господин Парело проведе дълъг приятен разговор с леля ви.

— По дяволите!

— Сигурен ли сте, че не искате нещо освежително, милорд?

— Не, искам да видя какво се случва. Литературно общество? Основано от жена, която през целия си живот не е прочела и една книга? По дяволите, какво става, Федърби?

— Не е работа на един прост иконом да говори за това, милорд — измърмори Федърби, поклони се и се отдалечи с плавна походка. И самодоволно изражение.

Прост иконом, как пък не! Макс стисна зъби и се запъти към големия салон.

[1] Превод от английски Надежда Розова. — Бел.прев. ↑

[2] „Асамблея на красавицата“ (фр.) — британско модно списание, което излиза в периода (1806–1837). — Бел.прев. ↑

[3] Важна дама, грандама (фр.) — Бел.прев. ↑

Глава 18

Не всеки мъж успява да се ожени за жената, която го обича най-силно.

Джейн Остин, „Ема“[1]

Шумът беше оглушителен. На столове, наредени в полукръг, седяха най-малко трийсет души… и всички те говореха. Много от тях бяха от поколението на леля му — дами и неколцина джентълмени — но Макс с учудване видя, че тук-таме сред тълпата има млади дами, както и — още по-изненадващо — почти дузина джентълмени на неговата възраст или по-млади. При това не от господата, които обикновено посещаваха литературни събития.

С лице към този полукръг седяха три от сестрите Чанс. Сърцето на Макс подскочи, когато зърна Аби. Тя носеше рокля от избродиран с клончета муселин и зелено кадифено жакетче, което подчертаваше цвета на очите й, освен това беше направила нещо различно с косата си. Макар и с усилие, Макс все пак откъсна поглед от нея.

Леля му, със следобедна рокля от тъмночервен атлаз, която никак не отиваше на червеникавокафявата й коса, седеше отстрани в любимото си кресло. Говореше с някого и не забеляза влизането на племенника си. Дейзи седеше до нея.

За свое удивление Макс видя и Фреди. И той беше седнал отстрани, но възможно най-близо до момичетата. Изражението му силно напомняше на куче, което си пази кокала. Устните на Макс потръпнаха. Можеше да се закълне, че Фреди не е докосвал книга, откакто бе завършил училище.

Погледът му се върна към Аби. Сякаш усетила присъствието му, тя вдигна глава и погледна право към него. Очите им се срещнаха. И не се откъснаха повече.

Сестра й я побутна. Аби се изчерви и припряно вдигна малка книжка в синя подвързия.

— Глава петнайсета.

Гласът й беше тих, ясен и стигна до всички кътчета на салона. Сред публиката премина тръпка на приятно очакване.

Възцари се тишина и тя зачете:

— „Господин Колинс не беше благоразумен човек и образованието и обществото не му бяха помогнали да се сдобие с това, от което природата го бе лишила…“

Мили боже, това наистина беше някакво литературно общество!

Най-отзад в салона имаше свободен стол. Макс седна, за да види какво ще се случи по-нататък.

Аби четеше и всички слушаха — Макс не беше чувал такава тишина никъде другаде, освен в църква. Дори в театъра хората често говореха. Аби имаше красив глас и четеше толкова добре, че историята сякаш се разгръщаше пред слушателите.

Макс трябваше да признае и друго: историята беше забавна. Един-два пъти дори го накара да се усмихне, което го учуди.

Когато Аби довърши главата, публиката въздъхна шумно, после отново се възцари бъркотия, защото всички слушатели сякаш се чувстваха длъжни да говорят със съседите си за книгата. Поднесоха сладкиши и вино и сбирката като че ли приключи. Макс стана, за да се приближи към леля си и да я поздрави, когато един младежки глас оповести:

— Глава шестнайсета. — И отново се възцари тишина.

Този път четеше Джейн и макар че нямаше опита на сестра си, публиката я слушаше запленена. Особено младите мъже, както забеляза Макс. Леля Биа сияеше. Той не смяташе, че го е видяла. Тя улови погледа на Аби и размърда вежди. На лицето й се появи триумфално изражение, което бързо изчезна.

Ето значи какво било.

Той погледна към Аби и установи, че го наблюдава. Тя се изчерви и отклони погледа си. И тогава леля Биа го забеляза. По лицето й преминаха множество изражения — изненада, ликуващо предизвикателство, което го накара да се усмихне, но после то се стопи и изражението, което се изписа на негово място, обърка Макс. Приличаше почти на… смесица от укор, вина и… скръб?

* * *

— Знам, че за всичко е виновен чичо ти. Кажи ми истината, колкото и да е страшна.

Срещата на литературното общество бе приключила и леля му си беше легнала, уж за да подремне. Вместо това го повика, за да го подложи на разпит на четири очи.

— Колко големи бяха дълговете му? Какво си бил принуден да направиш?

Макс нямаше намерение да й казва каквото и да било. Цели девет години я предпазва от бъркотията, която бе оставил чичо му, и нямаше причина сега да се връщат към миналото. Това само щеше да я разстрои.

— Вече няма значение.

— Пфу! Разбира се, че има значение. Точно затова ще се ожениш за онова отегчително дете Парсли, нали така? С бащата сте се споразумели преди девет години — татко Парсли ми го каза — и мога да събера две и две. А и отговорността е толкова твоя, колкото и моя.

— Глупости! Аз бях наследникът.

— Беше само на осемнайсет.

— Да, но се справих.

Дяволите да го вземат Парело, задето й се беше представил в негово отсъствие. Очевидно след срещата им тя беше мислила много за ситуацията. Открай време си беше проницателна.

— Знам, че продаде другите имоти — продължи тя и небрежно махна с ръка. — О, не ме гледай така — тези неща се разчуват. Предполагам, че Парсли ти е заел парите, които са ти трябвали, за да спасиш имението?

Макс нямаше намерение да й казва, но очевидно тя умееше да му чете мислите. Лейди Биатрис се намръщи.

— Защо не ипотекира лондонската къща?

— Защото реших да не го правя.

Нямаше нужда да знае, че едва не е останала без покрив над главата.

Тя изпухтя подразнено.

— Тогава защо не дойде при мен? Разполагам с много пари. Баща ми сложи състоянието ми в тръст, далеч от алчните ръце на Гилбърт.

Макс стана от мястото си и се отправи към прозореца, сякаш се бе отегчил.

— Няма смисъл да говорим за тези неща. Всичко е минало и…

— О, боже! Той го е направил, нали? Разбил е тръста? — Тя изобщо не го изчака да потвърди. — От самото начало беше решен да открие начин да го направи. Беше ли останало нещо? Какъв въпрос само! Естествено, че не е било — Гил никога не вършеше половинчати работи. Ако разполагаше с един шилинг, щеше да похарчи гвинея и да ти обещае остатъка. Милостиви боже!

Тя се свлече на възглавниците си и в продължение на един дълъг миг не отрони и дума.

— И, разбира се, нито един човек или компания с добра репутация не са искали да ти отпуснат заем, не и когато всичко е било ипотекирано и при репутацията на Тил. Защо не ми каза? — попита тя, но не изчака отговора му. — Затова си отишъл при Парсли, който, предполагам, с готовност е приел възможността да впримчи в мрежите си едно неопитно момче.

— Не ме е впримчвал. Лихвата беше съвсем разумна.

— Лихвата! — изсумтя тя. — Не ми казвай, че да се ожениш за дъщеря му не е равносилно на един фунт плът, ако не и повече. И си обещал да й дадеш титла.

Хрумна й нещо друго и тя отново седна в леглото.

— Един момент! Откъде тогава идваше издръжката ми, щом Гил е разбил тръста? И не ме лъжи, защото познавах съпруга си. Сигурна съм, че е ошушкал всичко, без да ми остави и едно пени.

Макс не каза нищо.

— Парело! — изсъска тя. — Затова говореше така фамилиарно за Девънам Хаус. Каза, че от девет години искал да я разгледа — какво нахалство! Той държи ипотеката, нали?

— Къщата е негова — призна Макс. Нямаше смисъл да продължава да го пази в тайна. Леля Биа беше прекалено умна. — При условие че можеш да живееш в нея дотогава, докогато поискаш.

— Затова ме премести тук.

— Така или иначе тук ти е по-добре. Мястото е по-хубаво. Нали не страдаш за Девънам Хаус?

Тя поклати глава.

— Можеш ли да си го позволиш?

Макс кимна.

— Сега мога. Търговската компания е много доходоносна.

— Парсли спомена, че щял да събори Девънам Хаус.

Макс сви рамене.

— Сигурно ще я събори. Имаш ли нещо против?

— Не. Никога не съм била особено щастлива там, преди тези момичета да дойдат да живеят при мен. Това място е много по-приятно. Е, върна ли парите на Парсли?

Макс кимна.

— А лихвата?

Макс отново кимна.

— Добре. Значи това е краят. Прати го да си гледа работата и му кажи, че няма да се ожениш за момичето.

— Няма да направя нищо подобно. Дадох му обещание и възнамерявам да го удържа.

Тя завъртя очи.

— Защо? Обещание, изтръгнато от осемнайсетгодишно момче? Тогава не беше достигнал пълнолетие и законът не може да те задължи да го спазиш.

— Не е въпрос на закон, а на чест.

— Чест! — възкликна леля му и изсумтя грубо. — Този човек се интересува от парите, не от честта. И иска да има зет с титла, за да впечатли приятелите си — граждани.

— Може би, но говорим за моята чест, а това ме интересува.

— О, глупости! Типично мъжки безсмислици! Едно мъничко нарушено обещание, при това нечестно. Кой ще обърне внимание?

Той търсеше начин да я накара да разбере.

— Лельо Биа, честната дума на един джентълмен е невидимата тъкан на самата основа, която крепи нашата цивилизация. Не е въпрос на закон или…

Тя не го слушаше, затова той пробва другояче.

— Хора от Лондон до Китай, Индия и дори по-далеч знаят, че могат безрезервно да вярват на думата ми. Отне им години — защото това са хора, които не разбират кода на честта на един английски джентълмен — да се научат да вярват на думата ми, но сега й вярват. Беше ми много трудно да спечеля това доверие.

— Значи става въпрос за бизнес? — промълви тя невярващо.

— Не — отрече Макс и стисна зъби. — Става въпрос за уважение. За нещо повече от това — за самоуважение.

— И това е последната ти дума, така ли?

— Да.

— Твърдо си решен да се ожениш за това момиче и да направиш нещастни всички освен татко Парсли?

— Ще го преживееш — увери я той. — А ако не искаш да живееш с нея, ще купя друга къща за нас двамата.

Тя го изгледа гневно.

— Нямам предвид себе си! Аз не съм нещастна. Аз съм разярена. Има разлика. Не ми казвай, че ще бъдеш щастлив с това момиченце.

— Няма откъде да знаеш… — започна той.

— И макар че момичето изобщо не ме интересува, то едва е завършило училище и не заслужава да бъде нещастно заради амбициите на баща си.

— Няма как да знаеш дали ще бъде нещастно.

Тя изсумтя.

— Коя жена може да бъде щастлива, като знае, че баща й е принудил съпруга й да се ожени за нея? И че тъй като е била само на девет години, не е имала избор по въпроса за брака си? Имай предвид, че ако имаше и капчица смелост, тя щеше да се съпротивлява.

Той отвърна сковано:

— Такива уговорки не са нещо необичайно.

— За нашата класа, не за нейната. Гражданите са свикнали да се женят по любов. Ние невинаги имаме избор или поне по мое време нямахме. Но времената се менят и ти би могъл да имаш този избор, ако не беше толкова упорит.

— Ще се държа добре с нея.

Тя махна нетърпеливо е ръка.

— Знам, глупчо! Но търговците се държат добре с клиентите; стопаните се държат добре с конете и кучетата си. Говоря за щастие, радост, любов! — Тя поклати глава. — И ме вълнува какво ще стане с теб, а не с това скучно дете. Ти никога не си имал щастието, което заслужаваш, милото ми момче, а сега, като никога, това щастие е толкова близо. Но заради безсмислено мъжко чувство за дълг…

— Чест.

— Упорство! Красивите думи и благородните чувства за невидимата тъкан на цивилизацията звучат много хубаво, но така или иначе говорим чисто и просто за магарешко мъжко упорство. И заради това ти ще се вържеш до живот с една безинтересна дървена кукла, която може само да дрънка баналности, и несъмнено с времето ще разбереш, че е също толкова вулгарна, колкото баща си.

— Това не са само красиви думи! — тросна се Макс. — Това са нещата, които ме правят такъв, какъвто съм. Когато нямах нищо, когато разбрах, че чичо ми ни е оставил без нищо — с по-малко от нищо! — този гражданин, както го наричаш ти, колкото и да е вулгарен, ни спаси — спаси ми кожата, а също така и твоята — със заем, гарантиран единствено с обещание. Моето обещание. И аз няма да изневеря на това обещание.

— Без значение, че искането е било неразумно, а ти си бил зелен хлапак, който не е имал реална представа какво прави?

— Точно така.

Тя вдигна отчаяно ръце.

— Значи си голям глупак, щом непременно държиш да го спазиш и да направиш и трима ви нещастни.

— Трима ли?

Тя го изгледа многозначително.

— Наистина ли си толкова сляп, моето момче?

Не, не беше. Но съвсем не беше сигурен, че в тази история става въпрос за трима души. Не бе готов да го обсъжда с леля си.

Освен това нямаше смисъл.

* * *

Колкото повече мислеше за думите на леля си — че уговорката не е честна към Хенриета — толкова по-логично му се струваше. Той дори не се бе замислял как се чувства тя. Е, все пак не я беше виждал от деветгодишна, а тогава тя не остави у него никакво впечатление. Но когато икономката на семейство Парело в Манчестър му съобщи, че госпожица Парело е отишла в Лондон да поръча сватбения си тоалет, той, естествено, реши, че тя очаква с нетърпение сватбата си.

Но ако не беше така?

Макс добре знаеше, че господин Парело може да бъде извънредно убедителен.

Ако Хенриета не искаше да се омъжи за него, той не можеше с чиста съвест да позволи на баща й да я сплаши или дори да я принуди да се съгласи на подобна стъпка.

Леля му я нарече нерешителна. Ами ако баща й я принуждаваше.

Да направи нещастни трима души… Възможно ли беше?

Не можеше да си позволи да се надява. Още не. Но трябваше да разбере какви са истинските чувства на Хенриета, при това незабавно.

Той се изкъпа, обръсна се, преоблече се и се отправи към хотел „Пълтни“ на „Пикадили“. Не знаеше къде са отседнали двамата Парело, но „Пълтни“ беше предпочитано от кралските особи място, което щеше да го направи още по-привлекателно за господин Парело. Той несъмнено щеше да опита да се настани там, преди да отиде някъде другаде.

Инстинктът на Макс не го излъга — при пристигането му изпратиха съобщение до апартамента на семейство Парело и скоро след това го придружиха до горния етаж.

— Макс, скъпо мое момче! — Хенри Парело се приближи към него с протегната ръка, но после изведнъж я дръпна. — О, сега не бива да ви наричам така, нали, лорд Девънам? — Той се поклони.

— Наричате ме Макс, откакто бях на шестнайсет, и не виждам причина това да се променя, Парело.

Макс протегна ръка и те се здрависаха.

— Тогава бяхте момче, а сега сте мъж — каза Парело. — А това е моята малка Хенриета. Поклони се на Негово благородие, котенце.

Хенриета направи реверанс. Беше хубаво момиче — от онези хубави девойки, които обикновено го отегчаваха до смърт. Надяваше се да греши.

— А сега седнете, милорд, и ми разкажете — разкажете ни — какво сте правили през последните девет години. Сигурно сте преживели приключения, нали така? Трябва да кажа, че сте станали хубав мъж, нали така, котенце?

— Да, татко — измърмори тя.

„По-скоро покорство, отколкото съгласие“ — помисли си Макс. Поне се надяваше да е покорство.

— Животът в морето май ви се е отразил добре.

— Да.

В крайна сметка този живот наистина му допадна.

— И доколкото разбрах, сте преуспели в бизнеса, наистина сте преуспели. Много се гордея, моето… милорд.

Той продължи да го разпитва за финансите и бизнеса му по начин, който обикновено би накарал Макс да се наежи и да скастри грубо човека, който му задаваше тези въпроси, но зад вулгарността и вмешателството се долавяше искрена гордост от това, което Парело очевидно смяташе за постижения на протежето си.

През деветте години, изминали от последната им среща, Макс бе забравил, че всъщност искрено харесва Парело. При първата им среща — на една изложба на парни машини — преуспелият фабрикант се държа изключително мило със срамежливия шестнайсетгодишен ученик, отдели му много време, даде му много съвети и използва връзките си, за да го заведе на демонстрации на последните механични чудеса, до които широката публика нямаше достъп.

Бащата на Макс не проявяваше никакъв интерес към това, което правеше синът му. Чичо му — също. Готовността на Хенри Парело да слуша бе причината Макс да се обърне към него, когато се сблъска с истината за пълния размер на финансовата катастрофа, която бе наследил.

Така че Макс нямаше да прояви високомерие към тази безцеремонна, добросърдечна делова акула, като откаже да й разкаже това, което толкова искаше да разбере.

Все пак му беше длъжник. Ако Парело не му беше заел парите и не го бе изпратил в морето да стане търговец — демонстрирайки огромна вяра в едно неопитно, зелено осемнайсетгодишно момче, — сега и той, и леля Биа щяха да се намират в съвсем различна ситуация.

Освен това Парело имаше право да задава въпроси за финансовото му състояние — все пак щеше да му стане тъст.

Освен ако…

Макс погледна към Хенриета, която не беше казала нито дума по време на разговора. Слушаше ли изобщо? Макс не можеше да разбере. Изражението й беше спокойно, безизразно и непроницаемо.

Когато в разговора настъпи естествена пауза, Макс попита:

— Сър, ще имате ли нещо против да говоря с Хенриета насаме?

Парело се подсмихна.

— Младоженецът е нетърпелив, а, милорд? Не се учудвам. Моето малко момиченце се превърна в много хубава млада дама. Нали така, котенце?

Хенриета се усмихна за миг, но не каза нищо.

— Но не съм сигурен, че трябва да ви оставя насаме, ха-ха! Моята Хенриета е възпитана много строго и никога не е оставала насаме с мъж.

Макс разбра, че той не се шегува. Стана от стола си.

— Ще отидем в другата стая, където ще ни виждате, но все пак ще можем да говорим на четири очи.

Той предложи ръка на момичето.

— Хенриета?

— Милорд.

Когато се настаниха в съседната стая под любопитния поглед на Хенри Парело, който ги наблюдаваше от разстояние, Макс попита:

— Госпожице Парело… Хенриета… вие желаете ли този брак?

Тя примигна.

— Да, милорд.

Не се поколеба и за секунда. Проклятие!

— Защо? Защото баща ви го желае ли?

— Да, милорд.

Изглеждаше съвсем спокойна.

— Но ако имахте избор и баща ви нямаше нищо общо… ако волята ви бе напълно свободна, пак ли щяхте да искате да се омъжите за мен?

Тя го погледна озадачено.

— Не сме ли сгодени?

— Да, да, но искам да знам дали тази мисъл ви е неприятна по някакъв начин. Например, не съм ли прекалено стар?

— Не, милорд.

Веригите се затягаха около него. Той направи последен опит:

— Кажете ми честно — и не се страхувайте да ми кажете истината; обещавам, че ще уредя всичко с баща ви: — Този годеж по ваш избор ли е, а не само по волята на баща ви?

— Да, милорд.

— Добре. Хубаво. — Той сковано наклони глава. — Просто исках да се уверя, че не се чувствате принудена да се омъжите за мен.

— Принудена ли, милорд? — усмихна се тя едва-едва. — Татко никога не би ме принудил.

— Много добре — отговори той и се зачуди какво друго да каже. — Значи, ъъъ, доколкото разбирам, искате сватбата да е през есента?

— Това е най-модерният сезон за сватби, нали, милорд?

— Да. А церемонията — в „Сейнт Джордж“, на площад „Хановер“?

— Това е най-модерното място, нали, милорд?

— Да — отговори той с усилие.

Двамата продължиха да седят още няколко минути, без да казват нищо.

— А вие искате ли да ме попитате нещо? — обади се най-накрая Макс.

— Не, милорд.

Това беше. Нямаше спасение. „И така е справедливо“ — каза си той.

Парело не само му зае парите, от които се нуждаеше — макар и с лихва, но все пак разумна — но му предложи и солидни, проницателни съвети, които му помогнаха да се ориентира в кашата и бавно, но сигурно да се измъкне от финансовото тресавище. И не му поиска нищо за това.

Разбира се, тази помощ не костваше на Хенри Парело никакви загуби — Макс му изплати заема с лихвата. С цялата лихва освен женитбата. Парело определи условията си, без да се стеснява: „В бизнеса всички са съперници, затова не забравяйте винаги да измъкнете нещо допълнително за себе си.“

В този случай допълнителното нещо беше Макс да му стане зет. И Парело не се стремеше само към титлата, макар че идеята за зет с титла му допадаше. Не, Парело искаше самия Макс: син, на когото да предаде бизнеса, който също като него се интересува от иновациите в машините, който се вълнува от възможностите на парните машини, и вече бе доказал, че може да успее в бизнеса.

Както и да го погледнеше, беше длъжен да спази обещанието си пред Хенри Парело. „Проклятие!“. А Хенриета Парело бе готова да се омъжи за него. Повече от готова.

Сам си беше застлал постелята и сега трябваше да легне в нея. С Хенриета.

„Поне няма да бъбри весело на закуска“ — помисли си мрачно Макс и стана.

— Благодаря ви — каза той, макар че нямаше представа за какво й благодари, и се сбогува със семейство Парело.

[1] Превод от английски Надежда Розова. — Бел.прев. ↑

Глава 19

Не се оставяй на безсмислените тревоги, макар че според мен трябва да се готвиш за най-лошото. И все пак нямаме основание да смятаме, че ще е точно тъй.

Джейн Остин, „Гордост и предразсъдъци“

У дома го посрещна невероятна бъркотия. Сякаш половината му домакинство се бе събрало в антрето и говореше с трима напълно непознати. В центъра на тълпата стояха няколко разстроени дами.

— Какво става? — попита властно Макс.

Аби се откъсна от групичката жени.

— Някой току-що се опита да отвлече Джейн.

Групичката се раздели и Макс видя Джейн — бледа, разрошена и с леко зачервени очи.

— Кой?

От пет-шест усти заизригваха несвързани обяснения. Макс вдигна ръка.

— Един по един. Госпожице Чанс?

— Не знаем — отговори Аби. — Двама мъже изскочили от една карета и се опитали да я вкарат вътре.

— Къде се е случило това?

— Отвън, на площад „Бъркли“ — отговори Джейн с треперещ глас.

Аби добави:

— Дамарис скочила в гръб на един от похитителите и го ударила по главата, като крещяла с пълно гърло.

— И тогава успях да си отпуша устата… той беше натъпкал в устата ми един ужасен парцал…

— И тогава тези трима джентълмени им се притекли на помощ, при което злодеите избягали — завърши Аби и посочи към непознатите — трима елегантно облечени младоци.

Младите мъже се поклониха със скромно-героично изражение.

— Чухме викове — обади се първият. — Какъв позор — да се случи такова нещо на една дама! И то на площад „Бъркли“!

— Но как се съпротивлявахте, дами! Проклет да съм, за пръв път виждам такива героини.

— Най-малкото, което можехме да направим — добави третият. — Съжаляваме само, че не задържахме злодеите.

Макс стисна юмруци. Как, по дяволите, се беше случило такова нещо след всички предпазни мерки, които бе взел, за да ги защити? Но не можеше да даде воля на чувствата си пред непознати. Младежите стояха там и хвърляха любовни погледи на момичетата.

— Благодаря ви за помощта — каза той отсечено. — Много съм ви признателен. Повече няма да ви задържаме.

Той кимна на Федърби, който незабавно отвори входната врата.

Тримата млади мъже очевидно нямаха желание да си тръгват.

— Ъъъ, не трябва ли да почакаме, за да се уверим, че дамите са се съвзели? — започна единият.

Макс искаше да го хване за колосаната якичка и да го изхвърли на улицата, но това не беше подобаваща благодарност за, както трябваше да признае, забележителна услуга. Тези млади глупаци не бяха виновни, че той е бесен.

— Икономът ще ви изпрати — рече той със стържещ глас.

— Толкова е хубаво да знам, че кавалерството е още живо, господа! — пристъпи напред леля Биа, подпряна на бастуна си. — Много ви благодаря, прекрасни, прекрасни момчета, задето сте спасили милите ми племенници. — При тази похвала младежите се изпъчиха. — Но сега трябва да настоя… момичетата имат нужда от почивка след това страховито изпитание…

— О, но…

Джейн, изглежда, искаше да остане център на вниманието.

— Твоето страховито изпитание — повтори твърдо леля Биа. — Не бива да задържаме повече тези прекрасни джентълмени. Вече проявиха достатъчно доброта.

Докато говореше, тя пристъпи напред и направи леки измитащи движения към отворената врата.

— Благодаря ви — изръмжа Макс и младежите побързаха да си тръгнат.

В мига, в който вратата се затвори, Макс се нахвърли върху Аби.

— Вие бяхте ли замесена в това?

— Не, бях вътре.

— Слава богу!

Той си пое дълбоко дъх.

— Хубаво.

После се обърна към Търнър и Хан:

— А вие двамата къде бяхте, по дяволите, когато това се е случило?

— Аз… Ние не знаехме…

— Не са виновни те — намеси се Аби. — Джейн и Дамарис са се измъкнали тайно, без да кажат на никого.

— Само прекосихме пар…

Аби се обърна към сестра си:

— Изобщо не се опитвай да се оправдаваш, Джейн. Знаеш правилата. И виж какво щеше да се случи! Не говоря само за… за отвличането. Заради теб за малко да уволнят Търнър и Хач!

Джейн наведе глава.

— Съжалявам.

Аби я прегърна.

— Знам, но трябва да се научиш да мислиш, преди да действаш.

Леля Биа каза:

— Най-добре е момичетата да се качат горе. Ще го обсъдим, когато всички се успокоят.

Тя изгледа многозначително Макс, но той нямаше намерение да чака. Беше забелязал погледа, който си размениха сестрите, и той събуди подозренията му.

— Да, разбира се, заведи ги горе, но вие оставате. Искам да говоря с вас. — Хвана Аби за ръката, повлече я към малкия салон и затвори вратата. — Вие знаете кой стои зад това, нали?

— Разбира се, че не знам.

Но между веждите й имаше тревожна бръчка, която му подсказваше, че знае повече, отколкото казва. Това предизвика докрай и бездруго подложеното му на изпитание търпение. Проклятие, похитената можеше да бъде Аби! Искаше да я хване и да я разтърси, задето не искаше да му довери истината, но тъкмо се бе върнал от среща с бъдещата си съпруга и бъдещия си тъст и чувстваше, че няма право да иска нищо от Аби.

Тази мисъл само го разгневи още повече. Той я хвана за лактите.

— В какво сте се забъркали вие четирите, преди да дойдете да живеете при леля ми?

— В какво сме се забъркали! Не ми харесва тонът ви.

Аби отдръпна ръцете си, за да го накара да я пусне, но той не я освободи. Тя го изгледа сърдито, но той виждаше, че се опитва да измисли отговор.

— Не ме лъжете, Аби. Става нещо много сериозно. Вие се криете от някого или от нещо — не, не се опитвайте да го отричате, госпожице Чантри.

Тя прехапа устна.

Той остави ръцете й да се плъзнат между пръстите му, все по-надолу, докато накрая я хвана за дланите и ги стисна.

— Аби, очевидно е, че някой — някакъв опасен човек от миналото ви — ви преследва. Ако не ми кажете кой е…

— Не знам!

— Но подозирате.

На лицето й се изписа отчаяние и той разбра, че е прав.

— Не мога да ви кажа.

— Защо? Не може да е чак толкова страшно…

Вратата се отвори. На прага стояха Джейн и Дамарис.

Очевидно бяха подслушвали.

— Оставете Аби на мира — каза Джейн. — Тя не е виновна. И ще ви кажа, защото накрая така или иначе ще се разбере. Ние бяхме в един бордей!

— В бордей ли? — промълви Макс, погледна към Аби и лицето му пребледня.

Аби не можеше да понесе израза в очите му, затова отклони поглед.

— Аби не — поясни Джейн. — Аз, Дамарис и Дейзи. Аби ни измъкна…

— Дейзи ви измъкна — поправи я Аби.

— … и заради нас изгуби работата си. А сега Морт ни преследва — завърши Джейн и избухна в сълзи. Дамарис я прегърна и я изведе от стаята.

Макс се нахвърли върху Аби.

— Вие, малка глупачка такава! Защо не ми казахте?

— Не можех. Не можех! Не знаех как ще…

Възцари се тишина.

— Защото сте ми нямали доверие. — Гласът му беше равен, суров.

Тя преглътна.

— Да.

Непроницаемите му сиви очи се приковаха в нейните. Как да му обясни, че ако ставаше въпрос само за нея, че ако това беше нейната ужасна тайна, може би щеше да му каже, да признае? Може би.

Но това беше тайната на Джейн и нейната репутация щеше да бъде завинаги съсипана, а Аби беше длъжна да защити сестра си.

— Тайната не беше моя, за да я споделям с други хора.

Този път мълчанието продължи дълго.

— Леля ми знае ли?

— Да, казах й всичко, преди да…

— „Преди да“ какво?

Аби вдигна глава и го погледна в очите. Поне от това не се срамуваше.

— Преди да приема поканата й всички ние да дойдем и да заживеем с нея.

Черните му вежди се събраха.

— Знаела е, че три от вас идват от бордей? И въпреки това заяви, че сте нейни племенници и се е опитала да ви въведе в обществото?

— Да! — избухна тя и гневът й отново се надигна. — И защо не? Джейн се измъкна от онова място недокосната, не знам за Дамарис, но тя не е била там кой знае колко по-дълго от Джейн и са я отвлекли под прикритието на нощта, вързана и съпротивляваща се — жертва, също като Джейн. Защо трябваше животът й да бъде разрушен завинаги заради това?

Макс я изгледа продължително, преценяващо.

— Как успяхте да ги измъкнете?

— Дейзи ги измъкна.

— И Дейзи ли е била жертва?

Това твърдение вече беше прекалено. Той бе готов да се обзаложи, че малката наперена кокни умее да се оправя чудесно в съмнителните части на града.

— Тя е била… завели са я там като дете. Но не, беше прислужница в бордея и затова можеше да влиза и излиза, за разлика от другите.

— Прислужница в бордей! И вие заявихте, че ви е сестра?

Макс не можеше да повярва на ушите си.

— Тя наистина ми е сестра! — отвърна пламенно Аби. — Без нея щях завинаги да загубя Джейн, затова, да, Дейзи е моя сестра и винаги ще остане такава. Както и Дамарис! Никога няма да се отрека от тях.

Той не можеше да я обвинява за предаността й. Прокара пръсти през косата си.

— Пусто да остане! Вие, жените, имате много гъвкава представа за роднинството — вие с вашите „сестри“ и леля ми, която твърди, че сте й „племенници“.

— А мъжете не наричат ли някои от приятелите си „братя“? — не отстъпи тя. — Например, братя по оръжие?

Той се замисли.

— Да, и братя по нещастие. Аз самият имам няколко. Но в моя случай ги наричам „братя“ само в метафоричен смисъл. Вие с вашите литературни наклонности би трябвало да го оцените.

Тя не каза нищо.

Той отново разроши косата си.

— Трябва да пийна нещо.

Отиде до бюфета и напълни две чаши — едната голяма и тумбеста, а другата по-малка. Подаде й втората.

— Мадейра — мисля, че конякът няма да ви хареса.

— Благодаря — отговори тя, взе чашата и отпи предпазливо. Питието явно й хареса, защото след секунда отпи отново.

— Как се запознахте с леля ми?

Тя въздъхна.

— Не виждам защо да не го призная — вече научихте всичко друго.

Тя допи мадейрата и остави настрана чашата.

— Покатерих се през прозореца на спалнята й.

— Какво?!

Това беше последното, което очакваше да чуе. Спалнята на леля Биа беше поне тринайсет метра над земята. Ами ако беше паднала? И защо…?

— Надявах се да открадна нещо.

— Какво?

Тя уморено вдигна рамене.

— Каквото и да е.

— Защо?

Какво би я подтикнало към подобна крайност?

— Парите ни трябваха. Джейн беше много болна, а нямахме пари за лекар.

В салона се спусна кратко мълчание. Разбира се. Да се изложи на риск в името на някой друг. Трябваше да се досети.

— Какво откраднахте?

— Нищо.

— Защо?

— Нямаше какво да открадна.

— Но въпреки това Джейн оздравя?

— Да — потвърди тя и го погледна. — Благодарение на Дамарис и Дейзи. Те ми помагаха да се грижа за нея ден и нощ.

Макс разбра. Четирите момичета бяха преживели заедно много неща и нищо не можеше да разкъса връзката, която се бе зародила помежду им.

Също като при него, Флин и Аш.

Той замислено отпи от коняка си. Историята й още не звучеше съвсем логично.

— Нима ми казвате, че леля ми се е събудила, видяла е крадла в спалнята си, след което ви е поканила да дойдете да живеете при нея и да доведете приятелките си?

Леля Биа открай време беше ексцентрична, но това беше лудост. Навярно е била по-болна, отколкото си беше давал сметка.

— Разбира се, че не. Онази първа нощ само си поговорихме. Аз… аз я харесах. И по-късно — когато треската на Джейн отмина — започнах да се тревожа за лейди Биатрис и се опитах да й направя посещение. Икономът й отказа да ме пусне, затова му дадох бележка и му казах да й я предаде. А същата нощ се върнах…

— Върнали сте се… пак? През нощта? През прозореца?

Мили боже! Значи беше рискувала да си счупи врата, защото се е притеснявала за една възрастна жена, която бе виждала веднъж?

— Да, и това, което подозирах, се оказа вярно — не беше получила никаква бележка и не й бяха съобщавали за никакви посетители, затова трябваше да се върна и да я попитам с кого да се свържа, кой може да й помогне.

— Донесе ми супа.

На прага стоеше леля му.

— Супа ли?

— Защото прислугата ме държеше гладна. Точно тогава поканих Аби и другите момичета да дойдат да живеят с мен. Най-доброто решение, което съм вземала някога.

— Значи си знаела откъде идват?

Макс беше сигурен в отговора, но трябваше да попита.

— Разбира се. Аби ми разказа за бордея, в случай че искам да си променя решението и да оттегля поканата. Тя е честна и добра до мозъка на костите си, Макс, и ако не можеш да го разбереш…

Той я прекъсна с рязък жест. Нямаше нужда някой да му казва каква е Аби. После внезапно стана и рече:

— Трябва да помисля.

* * *

Лейди Биатрис я повика за чай. Изпиха го безмълвно. Обстановката й подейства успокоително, но нямаше да е зле вместо чай да беше изпила още една чаша мадейра.

Мислите й бушуваха. Той бе стъписан от историята й — от бордея, от кражбата най-вече, а също и от факта, че тя бе усложнила още повече всичко с лъжи — вярно, лъжи от премълчаване, но все пак лъжи.

Сега бе загубил всякакво уважение към нея. Това… това донякъде я наскърбяваше.

Федърби почука и влезе. Изглеждаше разтревожен.

— Да? Какво има, Федърби? — попита лейди Биатрис.

— Помислих си, че ще искате да знаете, милейди. Лорд Девънам разпитва Дейзи двайсетина минути, а сега я качи в каретата си и отидоха някъде.

— Дейзи ли? Защо? Къде я води?

— Не каза, но… — и Федърби стрелна Аби с многозначителен поглед — … заради нещо, което, хм, дочух случайно, мисля, че я води при магистрат.

Аби скочи на крака.

— Магистрат ли? Но защо? Дейзи нищо не е направила.

Но никой нямаше отговор.

— Седни и си изпий чая — нареди й лейди Биатрис. — От тревоги — полза никаква. Племенникът ми си има глава на раменете, има и добро сърце. Трябва просто да му вярваш, че ще постъпи правилно.

Аби обаче забеляза, че и тя не изглежда много оптимистична. О, какво правеше той с Дейзи? Къде я беше отвел? И защо?

Дейзи, която от самото начало не одобряваше измамата им. Дейзи, която се страхуваше най-много от заплахата за каторга, от това да я изпратят на другия край на света.

Част от Аби искаше да побягнат сега, докато още можеха, да измъкне Джейн и Дамарис от тази къща, но знаеше, че това би било просто малодушие. Не можеше да остави Дейзи на съдбата й.

„Лорд Девънам няма да ни навреди“ — каза си тя. Може би щеше да ги прогони от къщата — и кой можеше да го обвинява? — но не от това се страхуваше Аби. Боеше се да не види отново онзи израз, който се изписа в очите му, когато разбра, че тя не му вярва.

Ето че отново не му вярваше.

Магистрат. Аби не се сещаше за никаква причина да ходят при магистрат. Освен една: да съобщят за престъпление.

Но Дейзи не бе направила нищо лошо. Не повече от другите. Аби беше тази, която влезе без разрешение в къщата на леля му, и то неведнъж, а два пъти. Измисленото име също беше нейна идея — останалите само я последваха. Освен това тя беше най-възрастната. Трябваше да заведат при магистрата нея, а не Дейзи.

— Аби, може ли да говорим с теб?

На прага стояха Джейн и Дамарис.

— Да, какво има?

Още им се сърдеше, задето се измъкнаха тайно и предизвикаха цялата тази бъркотия, но не можеше да се гневи задълго, а те изглеждаха толкова млади, нещастни и притеснени.

— Елате — каза тя по-меко и потупа канапето.

— Става въпрос за похитителите — поде Джейн. — Много мислихме.

— Не мислим, че е бил Морт — обади се Дамарис.

Аби примигна.

— Какво? Разбира се, че е бил той.

Дамарис поклати глава.

— Ако е бил Морт, защо ще иска само Джейн? Защо не и мен?

Аби остави чашата си.

— Откъде знаеш, че не са искали да отвлекат и теб?

— Единият ме повали на земята, а другият сграбчи Джейн. Когато успях да се изправя, вече я бяха отвели на половината път до каретата — отговори Дамарис. — Очевидно е, че мен не са ме искали. Но защо?

Трите момичета се спогледаха.

„Наистина не мога да го проумея“ — помисли си Аби. Може би не бяха разпознали Дамарис под наскоро подновеното боне. Но и Джейн носеше боне. Може би искаха Джейн, защото все още беше девствена. Или може би защото Джейн беше красива, а Дамарис — просто много хубава. Кой можеше да каже какво си мислят такива зли хора?

Единственото, което можа да каже, беше:

— Това е загадка.

Единственото, което можеше да си мисли, беше: „Къде е Дейзи? Как е?“.

* * *

Дейзи се върна малко след свечеряване. Дойде сама — нямаше и следа от лорд Девънам. В мига, в който пристигна, останалите се нахвърлиха върху нея, запрегръщаха я с облекчение и я обсипаха с въпроси.

— Къде беше?

— Какво се случи?

— Добре ли си?

— Божке! Да не съм умряла и да съм се дигнала от мъртвите? — възкликна тя. — Ами добре съм си, разбира се! Че що да не съм?

— Но лорд Девънам не те ли заведе при някакъв магистрат?

— Да — ухили се Дейзи. — Къде е старата дама? И тя ще иска да чуе.

Те забързаха към малката всекидневна, където лейди Биатрис унищожаваше един пасианс.

— Крайно време беше! Ела, ела, моя мила Дейзи, и ни кажи къде беше толкова време!

Всички се струпаха във всекидневната, дори Федърби и Уилям. Около прага се въртяха две-три прислужници, но Федърби ги отпрати и затвори плътно вратата. Дейзи дръпна една табуретка с дебел пълнеж и се тръсна отгоре й. Огледа изпълнените с очакване лица и се ухили.

— Това започва да ми харесва.

— Разкажи ни всичко! — заповяда лейди Биатрис.

— Ами, след като говори с всички вас, Негово благородие дойде при мен и ми зададе цял куп въпроси за бордея. — Тя сви рамене. — Реших, че няма лошо да му кажа, щото Джейн вече беше пуснала котката от торбата. Надявам се, че постъпих правилно, Аби.

Аби кимна.

— Продължавай.

— И после той рече, че всичко туй трябвало да го разкажа на един негов приятел.

— Кой? — попита любопитно Джейн.

Дейзи вдигна рамене.

— Така и не му чух името — някакъв дебел дърт богаташ в голяма къща. Даде ми чаша чай и тортичка, а после му разказах всичко, което бях казала на лорд Ди. И проклета да съм, ако той не се оказа магистрат! Само дето не умрях, когато Негово благородие ми каза.

— А после какво стана?

— После те двамата отидоха в друга стая и приказваха, след туй ме заведоха при друг някакъв дъртак — и той беше магистрат — и той ми даде още чай и тортичка, и пак ми зададе същите въпроси, и още няколко. Казвам ви, беше започнало страшно да ми омръзва!

Тя погледна Федърби.

— А онез малки тортички изобщо не могат да те нахранят. Бях готова да убия за един пай или нещо друго.

Федърби погледна Уилям, който въздъхна тежко и излезе.

— Продължавайте, госпожице Дейзи — каза Федърби.

— Ами, имаше още много приказки по ъглите, още хора идваха и си отиваха, и още скапани въпроси — извинявай, лейди Би, — а после лорд Ди ме качи в една карета.

— Това ли е всичко? — попита лейди Биатрис, разочарована.

— Не е — обади се Аби. Въодушевлението, което Дейзи с всички сили се опитваше да прикрие, й подсказваше, че има още. — Ще се случи нещо, нали?

— Вече се случи!

На лицето на Дейзи изгря широка усмивка. Уилям се върна с пая и те зачакаха нетърпеливо, докато тя погълне няколко огромни хапки.

— О, сега е по-добре! Следобед нахлуха в бордея на Морт — съобщи тя и изяде още една хапка. — Казах им, че плаща на хора на Боу Стрийт да го предупреждават, затова повикаха някакви други, не знам какви.

Още една хапка.

— Но прибраха Морт в затвора. Негово благородие ми позволи да гледам от каретата му, когато го отведоха. Изглеждаше ска… много нещастен — засмя се тя.

Момичетата нададоха радостни възгласи и започнаха да се прегръщат. Лейди Биатрис нареди да донесат шампанско. Дейзи отново се зае да дъвче пая си.

— Значи го организира лорд Девънам? Още днес? — не вярваше на ушите си Аби.

Дейзи закима енергично.

— Трябваше да го видиш, Аби! Някои от ония дърти старчета искаха да отложат, да обмислят последствията, да създадат комисия и да разследват, но той не ги остави. Здравата ги разтърси, госпожице, не е за вярване! Попита ги какво щеше да се случи, ако бяха отвлекли тяхната племенница или дъщеря на път за училище и я бяха заключили в тази къща гола, да чака да я продадат на търг пред цяла стая похотливи дъртаци. Това наистина ги раздвижи — подсмихна се тя. — А после аз казах, много невинно, че ако изчакат до вечерта, ще хванат цял куп големи богаташи в бордея, и това наистина ги накара да се разбързат. Май не искаха да притесняват приятелите си.

— Великолепно! — отсъди лейди Биатрис и вдигна чашата си. — За героинята на днешния ден и за моя племенник!

Всички пиха в чест на Дейзи. И на отсъстващия лорд Девънам.

Дъхът на Аби секна само като си помисли за случилото се. Морт арестуван! Бордеят закрит! Всички момичета, затворени там, освободени! И то защото лорд Девънам познаваше подходящите хора.

Всички писма, които беше написала, се оказаха напразни, а сега само за един следобед бордеят беше затворен, а Морт беше за решетките и очакваше процеса и наказанието си. Истински урок за това как се случват нещата на този свят!

Трябваше да му се довери по-рано.

— Какво има, Аби? — попита Дейзи. — Мислех, че ще се зарадваш.

— О, радвам се, наистина се радвам! — усмихна й се тя. — Просто си мислех…

— За другите места, с които Морт поддържа връзки ли? — попита Дейзи. — Не се тревожи, и за тях им казах.

— Други места ли?

— Не знаеше ли? След като известно време държи момичетата, ги праща на други места. Вариетета и тъй нататък. Но аз разказах и за тях на магистратите — всичко, което знаех.

— Дейзи, това е прекрасно! Ти си истинска героиня.

Дейзи се изчерви.

— Стига де, Аби! — измърмори тя и се засмя. — Знаеш ли, едно време много се боях от магистратите, но сега… — Намигна й. — Без перуките, робите и всички други труфила. Те са просто едни дъртаци, нали така? — Тя дояде последната хапка и избърса устата си. — Знаеш ли, мислех си, че ако Морт беше оставил нещата така, както бяха, когато ни ръководеше майка му и всички момичета бяха дошли по своя воля…

— Ако беше така, щеше ли да си тръгнеш? — попита любопитно Дамарис.

Дейзи се замисли.

— Може би. Не знам. — Взе чаша шампанско. — Във всеки случай страшно се радвам, че сега съм тук. На кого би му хрумнало, че Дейзи Смит ще другарува с лордове и дами и ще пие чай, и ще яде торти с магистрати? И ще пие шампанско.

Тя се засмя и пак вдигна чашата си. Всички се засмяха с нея и отново вдигнаха тост.

Аби също отпи. Усмивката й беше искрена, но не можеше да се отпусне напълно. Къде беше лорд Девънам и какво правеше?

* * *

Макс бе прекарал много натоварен ден. Освен това получи откровение. „В живота има мигове, когато небесата сякаш се разтварят, един слънчев лъч грейва по особен начин и човек ненадейно вижда всичко по-ясно от когато и да било“ — размишляваше той.

Него самия го озари подобно прозрение, когато осъзна колко близо е била Аби до гибелта, при това неведнъж. Бордей, сестра на смъртно легло, катерене до спалнята на леля му… и то не един, а два пъти! Не можеше да й позволи да продължава по същия начин. И знаеше какво трябва да направи.

Един-единствен миг унищожи принципите на целия му живот. Нещо повече, той не изпитваше никакви угризения.

Почука на вратата на хотелската стая и зачака. Не беше късно, нямаше дори седем. Да не би двамата Парело да бяха излезли да вечерят навън?

Той вдигна ръка, за да почука отново, когато отвътре се обади женски глас:

— Кой е там?

— Лорд Девънам.

— Един момент, ако обичате.

Мина доста повече от минута, преди една прислужница да отвори вратата. Зад нея стоеше Хенриета, все още в дневни дрехи и с тревожно изражение.

— Добър вечер, госпожице Парело. Баща ви тук ли е?

— Татко отиде на някаква среща.

„Проклятие!“. Все пак това, което искаше да каже, засягаше нея дори повече, отколкото баща й.

— Мога ли да вляза? Трябва да ви кажа нещо важно.

Тя се спогледа нервно с прислужницата си.

— Аз… Да, предполагам. Но не бихте ли предпочели да дойдете утре, когато татко ще е тук?

— Ще дойда утре, но преди това трябва да говоря с вас — заяви категорично Макс и влезе в стаята. Камериерката погледна към коридора и затвори вратата.

— Какво искате?

Хенриета изглеждаше изнервена, но все пак овладяна.

— Няма лесен начин да ви го съобщя, затова ще ви го кажа направо — каза Макс. — Дойдох да отменя сватбата.

Яркосините й очи се разшириха.

— Татко каза, че вие никога не изменяте на обещанията си.

— Знам. Но установих, че трябва. Съжалявам, че ще разочаровам и вас, и баща ви, но не мога да се оженя за вас, Хенриета.

Гладкото й чело се смръщи замислено.

— Разбирам.

Макс се бе подготвил за сълзи, укори, гняв, дори истерия, но това спокойно примирение го озадачи. Каза го отново, за да се увери, че го е разбрала.

— Няма да се оженя за вас, Хенриета. Разбирате ли?

В очите й проблесна нещо — някакво изражение, което той не можа да долови докрай, но тя каза единствено:

— Разбирам. Но казахте ли вече на татко?

— Не, още не.

Какво си мислеше — че баща й някак ще успее да го накара да се ожени за нея? Затова ли прие новината без никаква реакция? Предполагаше, че в света на Хенриета за татко нямаше нищо невъзможно.

— Тогава ще ми обещаете ли нещо? — попита тя.

Сякаш обещанията му вече имаха стойност!

— Какво? — попита предпазливо той.

— Ще изчакате ли до утре, преди да кажете на татко, че няма да се ожените за мен?

Не можеше да откаже да изпълни една толкова незначителна молба.

— Да, разбира се, щом искате.

Предполагаше, че тя има нужда от време, за да се успокои. Макар че на него му се струваше доста спокойна. Всъщност прие новината извънредно добре. Дори не го попита защо.

— Да, искам. — Тя му подаде ръка. — Благодаря, лорд Девънам. Довиждане.

Сякаш й бе направил най-обикновено посещение.

Объркан, Макс излезе. Слезе тичешком по стълбището на хотела. Чувстваше се удивително безгрижен. Току-що престъпи думата си, наруши принципа, който бе поддържал цял живот. Опетни честта си, а се чувстваше… прекрасно.

Парело, разбира се, щеше да побеснее, но това не го интересуваше. От плещите му се бе смъкнало огромно бреме. Не беше редно да изменя на думата си, но някъде в най-съкровеното кътче на душата си знаеше, че е постъпил правилно.

Излезе от хотела и вдъхна дълбоко аромата на свежия вечерен бриз. Нямаше да се ожени за Хенриета Парело. Искаше да го изкрещи с пълно гърло, за да го чуят всички.

Искаше да се прибере у дома, на площад „Бъркли“, при Аби. Но не можеше да й каже, не можеше да започне да я ухажва истински, преди да е уредил нещата с Хенри Парело. Само тогава можеше да пристъпи към нея свободен и с ясни намерения.

След като получи откровението си, той бе планирал всичко — първо да съобщи на Парело, а после на Аби и да види дали ще долови в реакцията й нещо, което да му даде надежда. А после да каже на останалите. Най-напред на леля Биа — о, как щеше да ликува тя! Тази мисъл го накара да се усмихне.

Но не можеше да съобщи на Хенри Парело до следващия ден, което означаваше, че не може да каже на никого. Отиде в клуба си и завари там Фреди. За пръв път от девет години беше свободен, а не можеше да каже дори на Фреди.

Двамата приятели се напиха тихо и по другарски.

Глава 20

Ще бъда много спокойна, ще бъда господарка на чувствата си.

Джейн Остин, „Разум и чувства“[1]

— Писмо за вас, госпожице Аби! — съобщи Федърби и й поднесе сребърната табличка.

— За мен ли?

Аби погледна към вратата. Лорд Девънам скоро щеше да слезе за закуска. Нервите й бяха опънати до крайност, докато чакаше да види как ще се държи той с нея след разкритията от предишния ден.

Тя взе писмото без особено любопитство. Предположи, че й пише някой от литературното общество. Хартията беше от високо качество, а адресът — изписан с калиграфски почерк. И беше до… мили боже! Писмото беше адресирано до госпожица Абигейл Чантри, на адреса на площад „Бъркли“. Тя беше виждала и преди този почерк — върху писмо, което се оказа празно.

— Как се е озовало тук? — обърна се тя към Федърби.

— Някой го е пъхнал под вратата тази сутрин, госпожице. Когато видях как е адресирано, се учудих. Никой друг не го е виждал.

Аби разчупи кръглото печатче[2]. Това писмо не беше празно. Съвсем не.

До госпожица Абигейл Чантри и блудниците, които нарича свои сестри…

— Добро утро, госпожице Чанс, Аби — обади се дълбок глас от вратата. — Извинете. Стреснах ли ви?

— Не… добро утро, лорд Девънам.

Аби побърза да сгъне писмото и да го пъхне в ръкава си.

— Дейзи ни каза какво сте направили вчера. Прекрасна новина.

— Дейзи ли? А, това. Да.

Федърби влезе с кана димящо кафе.

— И той — Морт — наистина ли е в затвора?

Федърби се задържа в стаята и започна да подрежда съдовете на бюфета.

— Да, освен това започнаха разследвания за системата, чрез която са отвличали момичета като Джейн. Бъдете сигурна, че ще увисне на бесилото.

Аби си помисли за всички момичета, чийто живот Морт бе разбил.

— Хубаво.

Лорд Девънам погледна към Федърби, който сега подравняваше препечените филийки.

— Това е всичко, Федърби.

— Да, милорд.

Икономът погледна извинително към Аби и излезе.

Известно време и двамата мълчаха. Лорд Девънам се занимаваше със солницата — не спираше да я върти в едрите си ръце. Аби пък не спираше да мисли за ужасното писмо в ръкава си. Кой би й изпратил подобно нещо?

— Имате ли планове за днес следобед, Аби?

За втори път я наричаше Аби. Какво означаваше това? Дружелюбност или загуба на уважение?

Тя преглътна мъчително.

— Днес няма литературна сбирка, ако това имате предвид.

— В такъв случай ще съм ви задължен, ако можем да, ъъъ, да обсъдим някои неща в три часа следобед.

Да обсъдят някои неща ли? Какво означаваше това? Да не би да искаше и тя да говори с магистратите? Да даде показания? Но защо тя, а не Джейн?

— Да, разбира се.

Чукчето на входната врата издрънча и Аби подскочи нервно. Кой можеше да идва по това време? Писмото в ръкава й… Стана й студено, прилоша й.

Лорд Девънам я погледна изпитателно.

— Зле ли се чувствате?

Тя се насили да се усмихне.

— Само леко главоболие.

— Аби…

Той протегна ръка към нея, огледа се и попита със съвсем различен тон:

— Да? Какво има, Федърби?

— Един човек иска да ви види, милорд.

— Разкарайте го — нареди той и се извърна пак към Аби.

— Това е господин Парело, милорд, и бих добавил, че не изглежда особено доволен.

— По дяволите! — измърмори лорд Девънам и отправи извинителен поглед към Аби. — Трябва да говоря с него. Значи в три часа?

Аби кимна.

Веднага след излизането му тя извади писмото от ръкава си и започна да чете:

До госпожица Абигейл Чантри и блудниците, които нарича свои сестри…

По някаква причина елегантният обработен почерк правеше думите още по-ужасни.

Нима си мислехте, че можете да се представите в обществото като порядъчни жени? Когато сте блудници от най-мръсния бордей в цял Лондон?

Как мислите, какво ще кажат хората за лейди Биатрис Девънам, когато се разбере, че е обявила за свои племенници едни блудници? Ще я обругаят, ще я презрат. В най-добрия случай ще се превърне в посмешище, а в най-лошия — в парий. Хората от висшето общество не обичат да ги правят на глупаци. Всички тези дами, които идват на сбирките на вашето така наречено литературно общество — да не мислите, че ще простят на старата дама, задето ги накара да се прехласват по едни блудници? За това, че заради нея техните невинни дъщери са се сприятелили с вас, а синовете им кръжат около вас като мухи около развалено месо? А какво ще кажат за лорд Девънам, който държи под покрива си блудници? Кой може да каже какви долни страсти е прихванал през всички тези години в Изтока?

Имате време до утре да се махнете от Лондон и никога повече да не се мернете в града. Ако останете, цялото общество ще научи кои и какви сте. Гордата лейди Биатрис няма да посмее повече да се покаже пред хората, а от честта на лорд Девънам няма да остане нищо.

Редовете се размиха пред очите й, но Аби продължи да се взира невиждащо в писмото. Кой би могъл да й изпрати подобно злостно послание? Някой, който познаваше нея, сестрите й и живота, който водеха тук с лейди Биатрис. Някой, който посещаваше сбирките на литературното им общество? Мисълта, че може да е някой, който се преструва на техен приятел, накара стомаха й да кипне.

Тя откъсна поглед от елегантния почерк и с треперещи ръце сгъна писмото. Гадеше й се, чувстваше се смразена… вцепенена.

Чашата беше до лакътя й. Чаят вече беше студен, но тя го изпи и си наля втора чаша. И тази беше студена, и подобаващо горчива. Вцепенението бавно отстъпи място на нещо, което наподобяваше спокойствие. Да, писмото беше отвратително с противния начин, по който тълкуваше събитията, но какво променяше всъщност?

Нима не знаеше, че този ден рано или късно ще дойде? Те живееха под фалшиви имена, преструваха се пред обществото на племенници на лейди Биатрис и криеха миналото си. И както при всички маскаради, рано или късно маските трябваше да паднат. Нямаше смисъл да се заблуждава.

Краят дойде по-рано от очакваното и се случи по ужасен начин, но в настъпването му имаше неизбежност, която Аби не можеше да отрече. Колкото и да й се искаше.

И бездруго смятаха да напуснат площад „Бъркли“ преди сватбата на лорд Девънам. И може би щеше да е по-лесно да си тръгнат сега. Поне нямаше да е принудена да гледа и дори да помага за приготовленията за сватбата.

Лейди Биатрис щеше да се разстрои и със сигурност щеше да настоява да останат, но тя беше проницателна и дълбоко в себе си знаеше, че измамата им не може да продължи дълго и че в най-добрия случай е просто приятна преструвка — игра, на която всички се радваха.

И понеже тези седмици на преструвки на голямо щастливо семейство бяха толкова прекрасни, Аби трябваше да се погрижи времето им заедно да не бъде отровено от последствията. Лейди Биатрис прояви към нея и сестрите й безкрайна доброта, както накрая постъпи и племенникът й, и Аби нямаше… не можеше да се отплати за великодушието им със скандал, унижение и позор.

От самото начало мислеха да отидат в Бат. Нямаха достатъчно пари за дебют, както се бяха надявали, и разнообразен гардероб, с чиято помощ Джейн да направи сензация, но когато си спомнеше за бедността, в която живееха, преди да се покатери през прозореца на лейди Биатрис, Аби почти се срамуваше от дребнавите си оплаквания.

Сега бяха много по-добре — и в материално отношение, и в много други. Животът с лейди Биатрис и общуването с нейните светски приятелки им бяха придали известна социална шлифовка, която не биха могли да получат по друг начин.

Разбира се, възрастната дама щеше да им липсва ужасно. А Аби щеше да усеща липсата и на… „Не, по-добре изобщо да не мисля за това!“ — заповяда си тя яростно. Никак нямаше да съжалява, че ще пропусне да види сватбата му с Хенриета Парело.

При тази мисъл усети в гърдите си студена желязна буца.

Нямаше избор. Трябваше някак да събере смелост да си тръгне, да се стегне и да направи необходимото. В името на всички тях трябваше да бъде силна.

Докато отчаяно се опитваше да преодолее ледената безнадеждност, която я изпълваше, тя постепенно осъзна, че от преддверието се носят повишени гласове. Приближи се с омекнали крака до вратата и погледна навън.

— Вие сте виновен, казвам ви!

Господин Парело размахваше едно писмо към лорд Девънам. Гърлото на Аби се сви, когато го зърна. Нима вече бе започнало? Не, който и да беше авторът на нейното писмо, нямаше никаква причина да пише на господин Парело. Но трябваше да се увери. Промъкна се по-близо.

— Избягала! Пусто да остане! Избягала със собствения ми проклет секретар! Та той е по-малък син на пастор! Какво може да й даде, питам ви? Беден е като църковна мишка!

Слава богу! Сцената нямаше нищо общо с тях.

Лорд Девънам се опитваше да успокои господин Парело и говореше нещо тихо, което Аби не успяваше да чуе.

Господин Парело обаче отказваше да се успокои.

— Джентълмен ли? Ха! И каква полза от това? Има ли титла? Бъдеще? Връзки? Не мога да повярвам, че моята Хенриета може да е такава глупачка! Вие сте виновен, пусто да остане! Това, което сте й казали вчера, я е накарало да избяга! Всичко е ясно!

Лорд Девънам отново измърмори нещо.

— Какво искате да кажете, как така го е планирала? Как би могла да го планира? — запелтечи от яд господин Парело.

Аби се приближи още повече.

„Разбира се, че го е планирала — помисли си Макс. — Не може да е организирала бягство от Лондон с момче, което живее в Манчестър, без да е подредила предварително нещата.“ И го беше замислила много добре. Когато снощи отиде при нея, е била готова за тръгване — беше с дрехи за път, докато баща й отсъстваше — и пристигането му я е изнервило, защото всеки момент е очаквала любовника си. А Макс бе толкова погълнат от собствените си мисли, че не забеляза нищо. Нищо чудно, че Хенриета не искаше той да говори с баща й същата вечер.

— Да се омъжи за един млад, образован джентълмен не е чак толкова лошо — обърна се Макс към Хенри Парело.

— Да се омъжи ли? Ако се е омъжила за този млад никаквец, аз ще я… ще я лиша от наследство! Ще я оставя без нищо!

Макс чу как някой ахна зад гърба му. Беше Аби. Лицето й беше пребледняло и изопнато, а очите й блестяха.

Без да осъзнава, че си има публика, Парело продължи да беснее.

— Ще се разкайват за деня, в който са тръгнали против желанията на Хенри Парело! — И той сърдито перна бележката от Хенриета. — Любовта била по-важна от парите? Ха! Тогава от сърце им пожелавам да се радват на бедността си! Да просят на улицата! Да гладуват в колибата си! Да ги видим как ще се оправят без парите на Хенри Парело. Скоро ще долазят обратно на четири крака, но ще е много…

— Как смеете!

Гласът на Аби трепереше от гняв. Тя пристъпи напред.

— Ха! — възкликна Парело, завъртя се и погледна към нея.

— Как смеете да говорите така за единствената си дъщеря! Как смеете да й желаете злото! За един баща е… за един баща е недопустимо да говори така!

Парело я изгледа надменно.

— А! Вас какво ви засяга?

Аби обаче продължи да излива гнева си:

— Мислех, че обичате дъщеря си! — Смушка го сърдито с пръст в гърдите. — Когато дойдохте миналия път, толкова се гордеехте с нея! Или и това е било лъжа? Наистина ли сте такъв жалък смешник, дребнав лицемер, чиято любов е само при определени условия, като някакъв манчестърски крал Лир…

— Крал кой? — попита той и погледна към Макс.

— … чиято суета е по-важна от щастието и благоденствието на дъщеря му — единственото му дете? Как не ви е срам, господин Парело? Как не ви е срам?

— Слушайте, девойче…

Но Аби не беше свършила.

— И как смеете да обвинявате лорд Девънам? Никакъв морал ли нямате? Не се ли замисляте как се чувства той — изоставен от една глупава кукличка, която дори не умее да води разговор?

— Изоставен ли?

Хенри Парело погледна към Макс. В очите му се четеше безмълвен въпрос и Макс поклати глава. Беше съобщил на Парело за решението си преди броени минути и, разбира се, все още не бе говорил с Аби. Но нямаше да се намесва — твърде много му харесваше да наблюдава сцената. „Глупава кукличка, която дори не умее да води разговор?“. Той прикри усмивката си.

— Да, изоставен! Дори не помислихте за неговите чувства, нали? Защото сте толкова себичен, че мислите само за себе си.

— Така ли?

— Да! Затова помислете, господин Парело: как ще се чувствате, когато остареете, а дъщеря ви няма да се грижи за вас и внуците ви няма да внасят радост в последните ви дни?

— Внуци ли?

— Дори не сте помислили за това, нали? — Гневът бе започнал да изчезва от гласа й. Тонът й стана по-предразполагащ. — Нали не искате внуците ви да живеят в бедност? Човек с вашата гордост и обществено положение?

Макс вече разбираше откъде идва гневът й.

Тя продължи:

— Ако този млад мъж, любимият на Хенриета, е джентълмен, при това образован, не бихте ли могли да го научите да движи бизнеса ви? Той вече работи за вас. Със сигурност има ум за бизнес, иначе нямаше да го наемете.

Парело цинично изхъмка, но я слушаше.

— Няма ли да се почувствате удовлетворен? Всеки велик човек има нужда от чирак, на когото да предаде знанията и мъдростта си. Какво като няма титла — знам, че се стремяхте към титла.

Парело изглеждаше смутен.

— И какво лошо има в това?

— Нищо, но за бога, вие ми приличате на способен човек! Щом сте успели да изградите големи фабрики и да натрупате цяло състояние, сигурна съм, че стига да си наумите, можете да получите рицарска титла. Няма ли да е по-хубаво вие да станете сър Хенри Парело, отколкото родната ви дъщеря да е с по-висок ранг от вас?

Рунтавите вежди на Парело се стрелнаха нагоре и почти изчезнаха в сивата линия на оредяващата му коса. Погледът му стана замислен.

Макс се усмихна. Аби бе улучила право в целта.

— Сър Хенри Парело — повтори търговецът. — Да ме поласкаете ли се опитвате, млада госпожице?

— Малко, но това е истината — потвърди Аби и добави настойчиво: — Господин Парело, ако обичате Хенриета, ако наистина я обичате, ще й позволите да последва сърцето си и да бъде щастлива, а с вашата подкрепа тя може да бъде още по-щастлива. Но ако я отблъснете… — В очите й заблестяха сълзи. — Дори не подозирате до какво нещастие може да доведе това.

— Така ли?

— Знам, че е така. — В очите й се четеше едновременно знание и отчаяние. Тя примигна, за да прогони сълзите си. — Точно това се случи с майка ми и баща ми. — Тя погледна към възрастния мъж. Цялата й страст се бе стопила.

Думите й бяха последвани от кратко мълчание.

— По-добре да тръгвам след моята хитруша — наруши го най-накрая Парело. — Трябва да я намеря.

— Но не за да я прогоните?

Той не отговори веднага.

— Не, не за да я прогоня.

— Или да я лишите от наследство?

— Не — повтори той и въздъхна. — Това, което видяхте, малка госпожичке, беше един стар човек в пристъп на глупашка, породена от страх ярост. Обичам момичето си и искам единствено да е щастливо.

— Много се радвам — промълви тя със замъглени очи и го целуна по бузата.

Той се обърна към Макс:

— Ще дойдете ли с мен, момчето ми?

Макар и с усилие, Макс успя да откъсне поглед от Аби.

— Да, сър.

— Тогава довиждане, господин Парело. Желая ви късмет — каза тя и отново го целуна по бузата.

После се обърна и подаде ръка на Макс със странна официалност.

— Довиждане, лорд Девънам. Желая ви всичко най-хубаво.

Изглеждаше толкова бледа и измъчена, че Макс искаше да я вземе в прегръдките си още там, веднага.

Но трябваше да стори още едно последно нещо, за да оправи нещата с Хенри Парело — да му помогне да намери дъщеря си. Само тогава можеше да дойде при Аби свободен и с ясни намерения и да й предложи сърцето си.

Беше я чакал цял живот. Какво значение имаха още няколко дни?

Той пое ръката, която тя му бе подала, и я целуна. После я обърна и нежно докосна с устни центъра на дланта й. Надяваше се, че този жест ще изрази онова, което не можеше да изрече в преддверието, пред заинтригувания поглед на Парело и иконома. Пръстите й леко се извиха и нежно притиснаха лицето му към целувката — неволен отклик или кратка милувка?

Той вдигна поглед към нея. Надяваше се да прочете в очите й някакво послание, но те отново се бяха налели със сълзи.

— Довиждане — прошепна тя. — Пазете се.

Макс се поколеба, но Парело вече беше до вратата.

— Идвайте, момко! Сигурно вече са на половината път към Шотландия.

— Ще се върна скоро — обърна се Макс към Аби.

Тя кимна.

Макс хукна по стъпалата и се качи в каретата си, където Хенри Парело вече бе заел мястото си.

— Надявам се, че няма да оставите това девойче да ви се изплъзне — каза Парело, докато потегляха.

— Не се тревожете, сър. Нямам такова намерение.

— Чудесно девойче. Какъв език само!

Макс се ухили.

— Отсега виждам, че ще трябва много да внимавам!

Парело се засмя.

Докато се носеха към Големия северен път, търговецът измърмори:

— Сър Хенри Парело, тъй ли? Що за глупост е това? — И погледна предпазливо Макс.

— Не е никаква глупост — отвърна нехайно Макс. Знаеше, че възрастният мъж поглъща жадно всяка дума. — Според мен ви е напълно по силите. Може обаче да отнеме четири-пет години.

— Чак толкова? — изсумтя Парело. — Добре де, може да помисля.

Макс се усмихна на себе си и си каза: „Най-много две години.“

Аби стоеше в подножието на стълбището и гледаше как лорд Девънам се отдалечава. Бе вдигнала ръка до гърдите си и пръстите й още бяха свити около целувката му.

Остана там дълго след като Федърби затвори вратата. Той спря до нея.

— Добре ли сте, госпожице?

Тя кимна и той се отдалечи.

— Аби, добре ли си?

Беше Джейн.

Когато чу гласа на сестра си, коленете на Аби поддадоха. Тя се отпусна на стъпалата и избухна в плач.

* * *

Макс се върна у дома след пет дни. Отне им два дни да настигнат бегълците, но влюбените поне не бяха успели да стигнат до границата. Когато Макс се раздели с тях, Хенриета и татко Парело ентусиазирано планираха зрелищна, разточителна сватба в Манчестър, а не в Лондон, и не през пролетта, а доста по-скоро. Младата двойка бе консумирала любовта си, без да изчака венчавката. Също като баща си, Хенриета Парело не оставяше нищо на случайността.

Макс изкачи стъпалата по две наведнъж.

— Къде е Аби? — попита той в момента, в който Федърби отвори вратата.

— Няма я, милорд.

— О!

„Проклятие!“. Не беше мислил за нищо друго, освен как ще я вземе в прегръдките си в мига, в който я зърне. На масата в преддверието имаше писмо, адресирано до него. Той го взе, хвърли му небрежен поглед и попита:

— Излязла е, така ли? Кога ще се върне?

— Мисля, че е по-добре да поговорите с леля си, милорд.

Нещо в тона на иконома накара Макс да се обърне и да го погледне.

— Какво има? Къде е отишла?

— Леля ви е в малката всекидневна.

Макс напъха писмото в джоба си и тръгна да търси леля си. Завари я да прелиства вяло страниците на някакво списание. Когато го видя, тя захвърли списанието и изпъна гръб.

— Крайно време беше! Къде се запиля, по дяволите? Предполагам, че си бил зает да предотвратяваш женитба.

— Да, но…

Тя изсумтя с отвращение.

— Глупаво момче! Трябваше да си тук, а не да тичаш след оная проклета Парсли.

Той не отвърна на това, а попита:

— Къде е Аби?

— Тръгна си.

— Какво? Как така си е тръгнала?

— Тази дума повече от едно значение ли има? — попита грубо леля Биа. — Имам предвид, че си тръгна. Отиде си. Замина.

„Тръгнала си е?“. Макс се взираше неразбиращо в леля си.

— Къде е отишла?

Тя вдигна рамене и го изгледа обвинително.

— Не знам. Ти ми кажи.

— Искаш да кажеш, че си е отишла завинаги?

Не можеше да повярва. Прокара пръсти през косата си и попита:

— Но защо си е отишла? При това без да каже нищо?

— Може би защото ти тръгна да гониш онова момиче Парело.

Той я погледна смаяно.

— Но тя знаеше защо тръгнах след Хенриета. Нямах друг избор.

Леля му изсумтя. Той направи няколко неспокойни крачки из стаята, мислеше трескаво. Спря, когато си спомни колко странно официално се сбогува с него Аби.

— Кога си тръгна?

— В деня, в който ти замина.

— Всичките ли? Без предупреждение?

Тя кимна.

— Значи трябва да се е случило нещо — нещо, което ги е накарало да си тръгнат. Не може да е защото аз потеглих след Хенриета Парело. Но защо?

Той започна да кръстосва стаята и да премисля всички събития преди заминаването на момичетата.

— Заради арестите във връзка с бордея ли? Да не се е страхувала, че сестрите й ще трябва да дадат показания в съда, пред публика? Но сигурно е знаела, че аз няма да го допусна. Защо според нея взех Дейзи, а не Джейн или Дамарис? Никой няма да се учуди, че една прислужница, коренячка лондончанка, дава показания, освен това тя използва истинското си име — Дейзи Смит, а не Дейзи Чанс.

Той крачеше напред-назад, а леля му го наблюдаваше с гневен поглед и мълчеше. Очевидно го обвиняваше, че е допуснал Аби да си отиде, макар че как би могъл да го предотврати, когато дори не беше тук при заминаването й…

Вече бе изчерпал всички възможности, когато леля Биа каза:

— Тръгнаха си заради това.

Тя взе от облегалката на креслото си сгънат лист хартия, като го хвана с отвращение с два пръста.

Той го отвори, прочете началото и изруга.

— Кой е пратил тази отровна смрад?

Тя поклати глава.

— Анонимно е, разбира се. Такива страхливи писма винаги са анонимни.

Той отново прочете писмото, този път по-бавно.

— Това копеле! Това мръсно копеле! — Той погледна към леля си. — Заминала е, за да те предпази.

— Както и теб.

— Пет пари не давам какво говорят хората за мен.

— Да не мислиш, че аз давам? — изпухтя презрително тя. — Аби обаче дава.

— Знам — съгласи се тихо той. — Такава е тя — наистина я е грижа.

Отчаян, той се отпусна в един фотьойл.

— Трябваше да ми каже. Пусто да остане, защо не ми е казала?

— Ти се носеше към Шотландия, за да гониш онази малка глупава…

Острият му поглед я накара да млъкне. Раменете й се отпуснаха и тя каза:

— Не можеше да чака. Писмото й даваше срок един ден.

— Значи си е тръгнала, без да каже на никого?

— Не. Разбира се, че ми каза. Показа ми това отвратително нещо и не искаше да чуе и дума от това, което й говорех. Беше твърдо решена да ме предпази от последствията от измамата си. — Тя изсумтя. — Измама! Никога не ме е мамила. Но това момиче е инатливо. Науми ли си веднъж, че постъпва правилно…

Макс кимна. Знаеше за какво говори леля му. Но думата „инатливо“ не беше подходяща. Аби беше силна, непоколебима.

— Когато я видях за последен път, се опитваше да не заплаче. Тогава сигурно е знаела. По дяволите, иска ми се да ми беше вярвала достатъчно и да ми признае какво става. Нямаше да й позволя да се огъне под тези жалки гнусотии.

Той заби юмрук в отворената си длан.

— Помислих — голям съм глупак! — че плаче заради нещо друго, нещо свързано с миналото й.

Леля му кимна и с глас, който се прекърши под напора на чувствата, промълви:

— Само ако я беше видял, Макс! Знаеше, че това, което прави, ще й разбие сърцето, но беше толкова смела — опитваше се да не го показва, казваше, че през цялото време е знаела, че всичко е било само една красива фантазия. Аз обаче не съм никаква фантазия и отказвам да бъда! Беше истинско. — Тя избърса една сълза и добави: — Обичам това момиче и сестрите му, Макс.

— Знам.

— Наистина ли? Наистина ли знаеш?

Той отвърна нетърпеливо:

— Знам, разбира се! Изобщо не ме вълнуват фалшивите имена и кражбата, интересува ме само това, че тя не трябва да живее по толкова несигурен начин. Само като си я представя някъде сама, кръвта ми изстива. Защо не ми е казала, че е в беда? Не е ли знаела, че ще й помогна?

— Откъде би могла да знае, милото ми момче?

— Ами, защото…

— Тя изобщо подозира ли какво чувстваш? Ти казал ли си й какво чувстваш?

— Не можех, не и преди да уредя всичко с…

— О, за бога, спести ми мъжките си мисли! — прекъсна го язвително леля му.

— Не разбирам.

— Естествено, че не разбираш, дръвник такъв! Беше толкова зает да търчиш наоколо и да се правиш на галантния рицар, да разгромяваш врагове и да се биеш с дракони, че забрави за героинята.

— Не съм забравил! — отвърна Макс разпалено. — Аби беше в основата на всичко, което правех — на всичко! Нито за миг не съм преставал да мисля за нея.

Изражението й омекна.

— Може би трябваше да кажа, че си забравил да говориш с героинята.

— Да говоря ли?

— Да, милото ми момче, да говориш.

— Но… тя сигурно е знаела…

— Откъде?

Той я изгледа с празен поглед. Мислеше си… Предполагаше…

— Помисли си как се развиха събитията в онзи ден: първо някой се опита да отвлече Джейн, след това Аби ти е признала всичко, което се опитваше да скрие толкова време — за бордея, за фалшивите имена, за обира…

— Да, да, и какво? — прекъсна я нетърпеливо Макс. Знаеше всичко това и то нямаше значение.

— Когато ти разказа всичко, ти какво направи?

— Как какво? Заех се да пратя онзи негодник зад решетките, това направих.

— Преди това.

Макс не разбираше накъде бие леля му.

— Когато Аби ти разказа за най-ужасните неща, които е извършила през живота си…

— Най-ужасните неща ли? Това момиче е героиня, лельо Биа, не разбираш ли? Всичко, което е направила, безнадеждните обстоятелства, при които е живяла — колко смелост се иска за това! Ако не можеш да видиш, че тя е най-прекрасното, най-смелото, най-чудесното момиче на света…

— О, аз го виждам, милото ми момче, но тя дали го вижда? А ти каза ли й го тогава, когато е имала най-голяма нужда да го чуе от теб — единствения човек, от чието мнение се интересува? Или й каза: „Трябва да помисля“ и изхвърча от стаята, сякаш си отвратен?

— Отвратен ли? — повтори той, ужасен от това тълкуване. — Но аз отидох…

— … да убиваш дракони, знам. Но Аби знае ли го?

Той я погледна потресен. Не бе възможно Аби да мисли, че е отвратен, нали? Отвращението бе толкова противоположно на истинските му чувства към нея, че изобщо не можеше да си го представи. Но в думите на леля му имаше логика — ужасяваща логика.

— После не се прибра цяла нощ, а на сутринта какво трябваше да направиш? Естествено, да хукнеш да гониш онази твоя глупава годеница.

— Тя не ми е годеница.

— Е, да, разбира се, след като избяга…

— Развалих годежа още същия ден.

— Какво си направил? — ахна леля му. Очите й като че ли щяха да изскочат.

Той й се усмихна уморено.

— Би трябвало да се радваш, лельо Биа. Точно затова Хенри Парело ми се ядоса толкова. Реши, че Хенриета е избягала, защото съм я изоставил.

Тя нетърпеливо махна с ръка.

— Изобщо не ме интересуват Парсли! Макс, ти си изменил на думата си? Заради Аби?

Той кимна.

— Обичаш ли я?

— Естествено, че я обичам.

Как би могъл някой да не я обича?

— А тя знае ли го?

— Не — отговори с усилие той. — Исках да й кажа, но първо трябваше да уредя всичко, за да мога да отида при нея свободен и с ясни намерения. Трябваше да…

— Да убиваш дракони.

Той кимна.

— Мислех, че знае какво чувствам.

Той се отпусна във фотьойла и с отчаяние си помисли как е объркал всичко.

— Милото ми момче — каза леля му внимателно, — жените имат нужда да чуят думите. Не им трябва мъжът да покорява света заради тях, но изпитват нужда да го чуят как изрича думите, които се таят в сърцето му.

— Ще я намеря — отсече Макс. — Не ме интересува къде е отишла и колко време ще ми трябва — ще я намеря. Сигурно са тръгнали с дилижанса. Едва ли ще е толкова трудно да намеря четири хубави момичета, които пътуват заедно.

— Не тръгнаха с дилижанса.

— Какво? — възкликна той и я стрелна с остър поглед. — Откъде знаеш?

Тя изсумтя.

— Мислиш ли, че ще оставя племенниците си просто да изчезнат? — Отново изсумтя. — Качих ги на кабриолета и изпратих Търнър и Хач с тях, разбира се.

Макс я погледна невярващо.

— Тогава защо, по дяволите, ме остави да преживея всичко това?

Тя сви рамене.

— Откъде можех да знам дали още не си сгоден за единствената и неповторима Парсли?

Той стисна юмруци и със забележително спокоен глас за човек, който едва се сдържа да не удуши скъпа, но вбесяваща роднина, попита:

— Къде… е… Аби?

— Накара ме да обещая, че няма да кажа на никого.

Макс не вярваше на ушите си.

— Лельо Биа!

Тя се засмя.

— О, стига, стига! Не ме гледай така, милото ми момче. Знаеш какво мисля за глупавите обещания, а това е много глупаво. Федърби знае адреса.

— Бог да те благослови, лельо Биа! — Той я целуна по челото.

— Значи ще върнеш Аби при мен?

— Не, ще я върна при мен.

— Тогава по-добре вземи това. — Тя пусна в ръката му един пръстен.

Макс се вгледа в сияещия смарагд.

— Един от пръстените ти? Мислех, че са ги откраднали.

— Явно когато се разболях, съм ги скрила в кухата колона на леглото си. Федърби и Уилям ги намериха при преместването — обясни тя и кимна. — Този ми е любимият. За Аби е. Не ме гледай така. Нали още не си й купил пръстен?

Той се ухили и прибра пръстена в джоба си.

— Лельо Биа, ти си цяло съкровище! Добре, тръгвам. Федърби! — изкрещя той.

— Да, милорд? — изникна Федърби точно до вратата. — Позволих си да ви поръчам пощенска карета под наем, милорд. Отвън е.

— От ония жълтите, с кочияш?

— Да, милорд, тъй като вече карате вашата дни наред. Ще стане бързо и няма да сте толкова уморен, когато стигнете в Бат.

— В Бат? Тя в Бат ли е?

— Да, милорд, жива и здрава.

Федърби пъхна в ръката му парченце хартия.

— Адресът на госпожица Аби.

— Добър човек сте вие. Напомнете ми да ви увелича заплатата.

Федърби му подаде шапката и палтото и добави:

— Приготвил съм ви чанта с чисти дрехи и тя ви чака в каретата, заедно с храната. На добър път, милорд, и доведете госпожица Аби у дома.

Но Макс вече тичаше по стъпалата.

[1] Превод от английски Анна Елчинова. — Бел.прев. ↑

[2] Става въпрос за тънък диск от смес, която става леплива при навлажняване и се използва за запечатване на писма вместо восъчен печат. — Бел.прев. ↑

Глава 21

Напразно се възпирах. Всичко е безполезно. Не мога да се овладея. Позволете ми да ви кажа — безкрайно ви се възхищавам, обичам ви.

Джейн Остин, „Гордост и предразсъдъци“

Макс завари Бат влажен и студен, а хладният въздух предвещаваше настъпването на зимата. Бе пътувал цяла нощ и пристигна късно сутринта. Нае апартамент в „Йорк Хаус“ — най-добрия хотел в Бат — и бързо се обръсна, изкъпа и преоблече, преди да тръгне да търси любимата си.

Отиде в квартирата й — прилично, но захабено и бедняшко място. Зарече се, че Аби няма да остане дълго там.

Младите дами вече бяха излезли — така му съобщи хазяйката и го изгледа преценяващо. Той тръгна по улица „Милсъм“ и се отправи към Водната зала в долната част на града, но скоро спря насред крачка. Тя беше там, със сестрите си, разговаряха оживено пред витрината на една шапкарница.

Беше облечена в зелено. Той я харесваше в този цвят. Харесваше я във всички цветове и дрехи освен в онази нейна сива рокля. След сватбата щеше да я изгори. Заедно с наметалото.

Приближи се тихо към тях. Сестрите бяха погълнати от разговора си. Аби носеше миниатюрно боне, което изобщо не я предпазваше от мъглата и дъжда. По косата й блестяха капчици като малки диаманти.

За миг Макс остана неподвижен. Видя как Аби огледа нещо зад витрината и наклони глава, но после я поклати в знак на несъгласие. Сърцето му туптеше оглушително. Всеки неин жест, всяко движение му бяха така познати и скъпи. Едва не я загуби заради глупавата си упоритост. Тази мисъл го смрази.

Никога повече.

Това го накара да пристъпи към нея.

— Аби.

Тя се обърна и устните й се извиха в красиво изненадано „О!“. Беше бледа и очите й, макар и красиви, бяха леко зачервени. Значи не само той не беше спал.

— Лорд Девънам, откъде разбрахте…

Той я целуна там, насред улицата. Когато усети вкуса й, прилив на жажда накара главата му да се замае. Беше чакал толкова дълго този миг, беше чакал нея толкова дълго. Помисли си, че я е загубил, но ето че я намери отново.

— Макс, какво правите…

Той отново я целуна, без да обръща внимание на погледите и мърморенето на скандализираните минувачи. Доскоро се страхуваше, че никога вече няма да може да я прегърне, никога вече няма да усети сладкия, опияняващ, само неин вкус.

— Трябва да поговорим — каза й той, след като я пусна.

Тя изглеждаше така божествено изчервена и объркана, че той призова на помощ цялата си сила да не я дръпне обратно в прегръдките си и да не я отнесе на ръце въпреки публиката.

— Не тук на улицата, не…

Той погледна към сестрите й.

— Добро утро, дами, ще ме извините, ако заведа сестра ви в хотела си.

Това не беше въпрос.

— Но ако я заведете в хотела, няма ли да я компрометирате? — попита Джейн.

Макс кимна.

— Надявам се.

Очите на Аби се разшириха. По бузите й пропълзя възхитителна руменина, но тя не каза нито дума.

Джейн изглеждаше готова да спори, но Дейзи я сръчка силно в ребрата. Без да обръща внимание на учудения й поглед, малката лондончанка намигна на Макс, обърна се към Аби и каза:

— Ами, действай, Аби: отивай там и позволи на този мил човек да те компрометира. Знаеш, че го искаш.

Макс се ухили. Винаги беше харесвал Дейзи.

Аби се задави от смях, стъписана и притеснена. О, боже, наистина ли беше толкова очевидно? А тя така се мъчеше да скрие чувствата си.

Освен това, разбира се, не искаше да я компрометират. Никое почтено момиче не желаеше това.

— Довери ми се, Аби.

Той обви ръка на кръста й с движение, което със сигурност щеше да накара батските клюкарки пак да си зашепнат, и я дръпна силно към себе си.

— Ела с мен.

Силата му, топлината му, увереността му — всичко това беше така примамливо.

Не биваше да го прави. Не биваше… Знаеше, че не е възможно.

Дори не опита да се отдръпне.

Макс я притисна още по-силно към себе си.

— Дами — кимна той към сестрите и тръгна с Аби обратно по улица „Милсъм“.

„Това е само разходка — каза си тя. — Разходка на обществено място.“ Всичко бе съвсем почтено… с изключение на ръката на кръста й. Аби обожаваше допира му, решителния собственически начин, по който я привлече към себе си, начина, по който телата им леко се докосваха, докато вървяха, начина, по който той нагоди широките си крачки към нейните.

Но нямаше да отиде в никакъв хотел с него.

Калдъръмът беше влажен, а сега, в мъгливия дъждец, саждите от въглищата в домашните огнища бяха започнали да се събират в пролуките и оцветяваха всеки процеп и пукнатина в черно. Двамата вървяха безмълвно, с преливащи сърца и не знаеха откъде да започнат, защото имаха да си кажат толкова много неща.

Един въпрос не й даваше мира.

— Хенриета Парело?

— Настигнахме ги преди границата. Всичко е уредено. Когато се сбогувах с тях, Хенриета и баща й замисляха най-голямата сватба, която е виждал Манчестър. Тя е хитра малка палавница. С това спокойно личице излъга всички ни. Замисляла го е от седмици.

— Разбирам.

Аби не знаеше какво да каже. Би било уместно да изрази съчувствие — все пак годеницата му го бе изоставила — но сърцето й пееше. О, нямаше право да се радва, нямаше право дори да мисли за възможностите! Ако свържеше името си с нейното, това щеше да му навлече по-голям позор и унижение от едно обикновено изоставяне. И все пак без Хенриета щеше да му бъде по-добре. Той заслужаваше жена, която го обича и желае.

— Не че това имаше значение за мен — продължи той и тя рязко вдигна поглед към него.

— Но аз си помислих… Мислех, че…

— Какво си мислехте? — попита той, навярно бе прочел отговора в очите й. — Мислехте си, че ще се оженя за нея? След като избяга така?

— Да. Не. Не знам. Тогава защо тръгнахте след нея?

— Трябваше да помогна на баща й да я намери. Дължах му го. Но и дума не е ставало да се оженя за нея. Бях развалил годежа още преди да избяга — точно затова баща й ми беше толкова ядосан. Мислеше, че затова е избягала. Не знаеше — тогава и двамата не знаехме, — че го е замисляла от седмици.

Аби ахна и застина.

— Значи сте отменили сватбата? Но аз мислех, че за вас е много важно да държите на думата си.

— Така е, но вие сте много по-важна — отговори той и отметна от бузата й кичур влажна коса.

— Аз ли? Но… — И тя впери поглед в него, неспособна да мисли.

Вече бяха стигнали до „Йорк Хаус“.

— Всичките ви въпроси ще получат отговор. Трябва само да влезете вътре. Елате, любима, започна да вали и ще се намокрите. — Той я дръпна към вратата на хотела.

С лудо биещо сърце Аби му позволи да я въведе вътре. Тихият шум на луксозното оживено фоайе заглуши всички по-нататъшни думи. Аби се чувстваше не на място, както беше мокра и изкаляна.

— Как ни намерихте? — попита тя, докато той я водеше по стълбището.

Не това бе въпросът, който гореше на устните й, но в тази обстановка бе най-лесно да зададе него.

Лорд Девънам не отговори.

Тя го погледна.

— Лейди Биатрис? Тя обеща, че няма да ме предаде, но…

Той леко се усмихна.

— Да ви предаде? Леля Биа?

— Тогава откъде разбрахте, че сме в Бат?

— Федърби ми даде адреса ви.

— Федърби? — възкликна Аби наранена. Допреди миг бе готова да се закълне, че икономът ще им остане верен.

— Само защото го заплаших да изтръгна тайната с бой.

Тя го погледна смаяна.

— Не е възможно! Да заплашите да пребиете клетия Федърби? Но…

Той се засмя на изражението й.

— Не съм, разбира се. Но очевидно Федърби знае къде ви е мястото по-добре от вас самата. Последните му думи бяха: „Доведете госпожица Аби у дома.“ И точно това смятам да направя.

Аби прехапа устна и извърна глава. Звучеше толкова хубаво, но това не беше нейният дом. След като получи писмото, не можеше да се върне. Никога.

Стигнаха до стълбищната площадка. Той извади ключ, отключи една врата и каза тихо:

— Влезте и ме изслушайте, Аби.

Тя се поколеба. Не биваше да влиза, не трябваше да остава насаме с него в хотелската му стая. Знаеше, че за тях двамата няма бъдеще. Трябваше да си тръгне, да запази малкото почтеност, която още й оставаше, да се върне при сестрите си. И все пак… И все пак…

Какво имаше предвид той с това, че тя била по-важна от думата му?

За миг Макс си помисли, че Аби няма да влезе. Тя стоеше в коридора, хубавото й лице бе сгърчено в изражение на съмнение и нерешителност, а в очите й се четеше тревога.

Той взе ръката й и я придърпа вътре. Затвори вратата и остави целия свят навън.

— Питахте се защо съм развалил годежа си с Хенриета — каза той. Чувстваше, че потъва в погледа й. — Защото открих единствената жена на света, без която не мога да живея.

Устата й потрепери.

— О, Макс…

Той не изчака. Не можеше. Привлече я в прегръдките си и я целуна.

Отначало тя се скова в обятията му, но после той усети как през тялото й преминава тръпка и тя омекна, притисна се жадно към него, обви ръце около врата му. Отвърна на целувката му. Имаше вкус на невинност и дъжд с лек полъх на дим от дървени въглища, и на онази топлина, която пропиваше цялата й същност.

Устните й се разтвориха под неговите и целувката неочаквано излезе от контрол, когато той се гмурна в сладките й дълбини. Вкусът й нахлу в кръвта му като пожар.

Не беше възнамерявал нещата да стигнат толкова далеч така бързо.

— Не, не… спрете! — извика неочаквано тя и го блъсна в гърдите. — Не можем. Аз не мога.

— Какво има? Какво не е наред? — попита Макс и си пое дълбоко въздух няколко пъти в опит да се овладее.

— Не мога да бъда с вас. Не мога да се върна в Лондон. Имаше едно… страшно писмо.

— О! Да, знам.

Разбира се, тя се тревожеше за това. Постъпи глупаво, като не изясни този въпрос по-рано. С огромно усилие на волята той застави тялото си да се овладее.

— Не се тревожете за това.

— Значи знаете за писмото? Тогава разбирате защо не мога да се върна…

— Глупости! Разбира се, че можете.

— Но аз не бих могла да го понеса, ако вие и лейди Биатрис бъдете подложени на…

— Никой на нищо няма да бъде подложен — заяви твърдо Макс. — Нито аз, нито леля Биа се интересуваме какво говорят за нас — или за вас и сестрите ви, — но така или иначе човекът, който е написал онова отровно писмо, е в затвора. Седнете и ще ви обясня.

Не искаше да я докосва пак — не знаеше дали ще може да се овладее. Искаше само да я грабне в прегръдките си и да стопи с целувките си цялата й съпротива, всичките й възражения.

Тя свали глупавата финтифлюшка, която минаваше за боне, и я остави на масата. Косата й беше мокра от мъгливия дъжд. Край тила и слепоочията й се виеха черни кичурчета.

Макс копнееше да ги докосне, да зарови лице в хладната й нежна шия. Неговата малка любима обаче се тревожеше за всичко, а той искаше тя да дойде при него със спокойно сърце и без никакво съмнение.

На бюфета имаше някаква гарафа. Той напълни две чаши и й подаде едната.

Тя я пое разсеяно и каза:

— Мислите, че Морт е написал писмото? Но според Дейзи той едва чете, затова се съмнявам…

— Не е Мортимър. Друг е бил.

Той извади писмото, което бе взел от масата в преддверието предишния ден. Беше го прочел в каретата на път за Бат.

— Моят приятел магистратът ми писа, за да ми съобщи какво се е случило през последните няколко дни. Изглежда, когато Сидни Мортимър — или Морт, както го наричате вие — е осъзнал, че несъмнено ще увисне на въжето, той е решил да повлече със себе си и съучастниците си. Превърнал се е в същински извор на информация и в резултат цял куп мъже — сред които и някои така наречени джентълмени — сега са в затвора.

Той й подаде писмото.

— Вижте дали ще разпознаете някое име.

Аби се зачете, а той отпи от виното. Шери. При това доста хубаво.

Тя вдигна глава и го погледна изненадано.

— Грийви? Сър Уолтър Грийви? Но той е един от директорите на дома „Пилбъри“!

Макс кимна.

— Да, както и на много други благотворителни институции за момичета. Според Мортимър Грийви от пет години насам лично е подбирал хубави осиротели момичета, за да бъдат отвличани и продавани.

— Какъв ужас! Не мога да повярвам! Никога не съм го виждала, но Джейн каза, че бил много мил.

— Доказателствата са многобройни и непоклатими. Според приятеля ми в дома му са открити много уличаващи писма. И той ще увисне на бесилото.

Тя затвори очи.

— Не мога да понеса тази мисъл. Всички тези нещастни момичета… Бил е толкова жесток и зъл, предал е така ужасно доверието, на което се е радвал! — Тя се намръщи замислено. — Смятате, че той ми е изпратил заплашителното писмо?

Макс кимна.

— Почеркът е същият като на празното писмо, което получихте в деня, когато ви нападнаха. Предполагам, че ще съответства и на този от иззетата кореспонденция.

— Значи той е изпратил онзи човек с ножа? Но защо? Той дори не ме познаваше.

Макс бе мислил за това.

— Вие сте причината, поради която Джейн е успяла да избяга от бордея. Той сигурно не е знаел, че тя има сестра, още по-малко в Лондон. Затова е трябвало да разчисти и вас, и Джейн от пътя си. Връзката между вас двете и „Пилбъри“ — и неговите престъпления — е била прекалено очевидна. С вашите показания е можело да го обесят.

— Той уреди Джейн да получи място при майката на свещеника и изпрати каретата, която да я закара там — промълви Аби. — Става ми лошо само като си помисля. Бяхме му толкова благодарни, задето го уреди, а през цялото време… — Тя потръпна. — Аз дори му писах — на него, викария и госпожа Бодкин, — че Джейн е на сигурно място при мен…

— Точно така ви е открил и е изпратил след вас онзи злодей с ножа.

— Госпожа Бодкин нали не е замесена?

— Икономката на дома? — попита Макс и поклати глава. — Не, сега се опитва да открие следите на всички момичета, които са напуснали „Пилбъри“, след като той е заел длъжността си там — погледнете, ето тук — и той посочи онази част от писмото, в която се говореше за икономката.

— О, така се радвам!

Аби отпи от виното си, намръщи се и го остави.

— Толкова съм облекчена, че авторът на онова чудовищно писмо не е някой, когото познаваме. Беше ужасно да се питам дали някой от приятелите ни…

Макс я прегърна успокоително през раменете.

— Не мислете за това. Сега всичко свърши.

Тя се усмихна, обърна се и с жест, който му се стори естествен като слънчевата светлина, вдигна лице към него, за да я целуне.

Той се подчини, целуна я леко, а после успя да изрече с нещо, което наподобяваше самоконтрол:

— Още не. Първо трябва да ви кажа някои неща. Преди да…

Той преглътна и й махна да седне пак на стола си.

— Какви неща? — попита Аби, седна и скръсти ръце като нервна ученичка, толкова сериозна и хубава, че отново му се прииска да я целуне.

— Първото и най-важно нещо е това, че ви обичам и след минутка ще ви помоля да се омъжите за мен.

— О, Макс…

Тя стана и направи крачка към него, но той вдигна ръка да я спре.

— Не съм свършил.

Искаше да каже всичко, за да няма повече недоразумения. Да изясни всичко, преди Аби да го приеме. Или да не го приеме.

— Първо, дължа ви извинение, задето не ви казах в Лондон, че съм развалил годежа си с Хенриета. А след като за малко не отвлякоха сестра ви, трябваше да ви обясня какво правя, вместо да изхвърча така.

— Но нали сега знам…

— Трябваше да ви го кажа тогава, а не да ви оставя да разберете по-късно, от други хора. А онази сутрин трябваше да ви обясня защо отивам с Хенри Парело да търся Хенриета и любовника й — и причината не беше, че съм искал да се оженя за нея. Аз съм много задължен на Хенри Парело… не само защото преди девет години ми даде пари назаем.

Очите й блестяха.

— О, Макс, няма нужда да обяснявате ни…

— Трябва да го обясня, защото мисля, че неволно ви нараних. Работата е там, че исках първо да отстраня всички препятствия, за да мога да дойда при вас свободен и с ясни намерения. Но трябваше да ви кажа…

— Шшшт — притисна тя към устните му меките си пръсти, копринени и хладни до пламналата му уста. — Няма значение. И мисля, че е прекрасно, че първо сте се опитали да уредите всичко. Това е едно от нещата, които обичам у вас — винаги се опитвате да постъпите правилно.

— „Едно от нещата“? — повтори той и преглътна. — Значи ме обичате?

Значи го обичаше!

— О, Макс, разбира се, че ви обичам! С цялото си сърце! — И тя се хвърли в прегръдките му.

Целувката й беше сладка и дива — и леко непохватна поради ентусиазма й. Той обви ръце около нея, притисна я към себе си и започна да изучава загадката, която представляваше тя. Опиваше се от изящната греховност на тялото й, от чудото на простотата, с която му се предлагаше. Устните му се сляха с нейните в танц, стар като времето. Аби.

Тялото му болезнено жадуваше да я притежава докрай, но той се насили да я отстрани нежно от себе си. Пулсът му препускаше. Той си пое дъх, дълбоко и накъсано, отстъпи крачка назад и извади от джоба си смарагдовия пръстен.

— Както знаеш, обичам да върша всичко прецизно, затова, преди да продължим…

Той падна на коляно пред нея.

— Абигейл Чантри Чанс Чанселото…

От устните й излетя изненадан смях.

— Каквото и име да избереш, ще ми направиш ли честта да станеш моя съпруга? Обичам те и не мога да си представя как ще живея, ако ти не си до мен.

— О, Макс… О, Макс! — Очите й се замъглиха. — За мен ще бъде чест. Обичам те безкрайно, затова, ако си сигурен…

Той сложи пръстена на пръста й, изправи се, взе я в обятията си и отново я целуна.

Почти незабавно след това отстъпи назад, оставяйки помежду им поне метър разстояние, което му се стори като пропаст. Студена празнина, над която незабавно трябваше да прехвърли мост.

Членът му беше твърд като скала и пулсираше от желание.

— А сега си мисля, че е по-добре да си тръгнеш, любов моя, преди да направя нещо повече от това да те компрометирам.

Настъпи кратко мълчание, после по бузите на Аби пропълзя руменина. Погледът й се сведе надолу. На устните й заигра лека усмивка.

— Искаш ли малко помощ с тези копчета?

Сърцето му подскочи, както и някои други части от тялото му.

— Сигурна ли си, любима? Мога да изчакам, докато се оженим.

— Аз не мога.

Очите й блестяха.

— Значи ми вярваш?

— О, Макс, с цялото си сърце!

Тя посегна към копчетата на жилетката му. С пръсти, които се мъчеха да не треперят, ги разкопча едно по едно — платнени копчета, които се разкопчаваха трудно. Усещаше топлината му под финия плат, чувстваше силата му, долавяше загадъчния му познат аромат. Очи, тъмни като дим, наблюдаваха всяко нейно движение. Не можеше да го погледне в очите. Не се стесняваше, но чувствата просто се надигаха в тялото й и тя се усещаше толкова… неприкрита. Те заплашваха да изригнат от нея като наденичка, която разцепва коричката си. Тази представа не й хареса — беше крайно неелегантна мисъл в момента, в който искаше да бъде най-красива.

Искаше й се да беше по-грациозна, по-опитна, не толкова невежа, не такава непохватна глупачка. Искаше това сливане, искаше го повече, отколкото бе вярвала, че е възможно. „Такъв завършек — от бога да го просиш!“[1]… Защо тогава беше толкова нервна?

— По-лесно ли ще ти бъде, ако направя това?

Той се наведе напред и прокара устни по нейните. Пръстите й незабавно се сковаха.

— Или това? — И той започна да покрива линията на брадичката й с целувки. Аби вдигна лице като котка, за да му е по-лесно, и потръпна от наслада, докато той докосваше кожата й с език.

Тя можеше единствено да се вкопчи немощно в жилетката му и да се отдаде на чувствените пулсиращи усещания, които преминаваха през нея с всеки негов допир.

Никога не си бе представяла, че един мъж може да я накара да се почувства така.

Той я гризна зад ухото. Тя потръпна, изви се срещу него и усети усмивката му върху кожата си.

— Ела! Да идем в спалнята!

Той пое ръцете й в своите. Аби стана и направи няколко несигурни стъпки. Чувстваше краката си някак странни, сякаш коленете й всеки момент щяха да се стопят.

Макс бързо я вдигна в прегръдките си. Тя ахна и обви врата му с ръце. Той я отнесе в спалнята — отнесе я. Никой не я беше носил, откакто беше дете, но в сегашното преживяване нямаше нищо детско. Чувстваше се като жена, желана и изпълнена с желание.

Той я положи на леглото като безценен дар, отстъпи назад и без да откъсва пламналия си поглед от нея, бързо свали жилетката и шалчето си. Наведе се, събу си ботушите и Аби се възхити на стегнатата елегантна линия на бедрата му и на твърдите мъжествени хълбоци в тесния светлобежов панталон.

Той се обърна, забеляза погледа й и Аби се изчерви до ушите, но не можа да сдържи усмивката си.

Чувстваше се възхитително покварена, отпусната на леглото на един мъж и вперила в него поглед, изпълнен с неприкрито възхищение. Знаейки, че има право да го гледа колкото си иска. Той я обичаше. Обичаше я. Обичаше точно нея. Толкова години самота… и сега… този невероятен, вълшебен, великолепен мъж. Нейният мъж.

Аби проследи с поглед как Макс отваря колана на панталона си и го бутва да се смъкне по краката му. Все още беше по риза и тя можеше да види единствено дългите му, голи, мускулести крака. Лицето й пламтеше, така че вероятно беше по-добре, че не виждаше нищо друго.

— Сега ти — каза той.

Чувствайки се непохватна и обзета от смущение, Аби седна и започна да развързва роклята си, но той коленичи пред нея и събу обувките й — първо едната, после другата. Ръцете му се плъзнаха по прасците й към жартиерите. Развърза ги пипнешком. Бяха скрити и от неговия поглед, и от нейния, и се движеха под полите й. Гледката й се стори странно еротична. Дългите му силни пръсти бяха умели и бързи — справиха се с връзките, а после бавно свалиха чорапите, плъзгайки се по голите й крака. Едрите му топли длани нежно галеха стъпалата й. Всяко негово движение предизвикваше малки тръпки на удоволствие, които пронизваха цялото й същество. Тя се разтапяше под допира му.

Наблюдаваше запленена, неспособна да помръдне, как той положи чорапите спретнато на стола, един до друг.

След това се изправи.

— Трябва ли ти помощ?

Гласът му беше дълбок, леко дрезгав и Аби осъзна, че не е направила нищо, за да съблече роклята си — бе толкова погълната от начина, по който той свали чорапите й.

Забързано, като дишаше на пресекулки, тя задърпа връзките на роклята си.

— Позволи на мен — каза той и след няколко движения роклята започна да се смъква по раменете й. — Тази рокля ми харесва — каза той, хвана подгъва и я вдигна. — Вдигни си дупето.

Това прозвуча почти прозаично… но роклята се плъзна над главата й и изчезна. Той внимателно я преметна на облегалката на стола. Докато беше с гръб към нея, тя припряно развърза корсета си.

А после останаха така — той по риза, Аби също. Трябваше ли да свали и нея? Ненадейно я скова страх. Тя не беше много… женствена. Ами ако Макс останеше разочарован? Тя скръсти ръце на гърдите си в опит да прикрие колко са малки.

— Колко си красива — каза тихо той, наведе се, устните му завладяха нейните и Аби забрави всичко друго — всичките дребни глупави тревоги се превърнаха в пепел под напора на устата му, която я зашеметяваше.

Не можеше да мисли — можеше само да реагира, само да чувства. Усети вкуса му — на желание, на жажда и на бездънна самота, която някаква отдавна погребана част от самата нея разпозна инстинктивно. Тя обви ръце около него, започна да отвръща на всяка целувка, на всяка ласка. Зарови пръсти в гъстата му къса тъмна коса и за миг си пожела той все още да беше нейният необуздан викинг с дълга грива.

Той погали гърдите й през ризата, погали корема й, крайниците й. Навсякъде, където я докоснеше, допирът на ръцете му през плата я караше да се разтапя и да тръпне от желание.

И през цялото време не спря да я гледа. Любеше я с поглед, с горещите си като въглени и тъмни като непрогледна мъгла очи. Как бе възможно някога да го е смятала за студен?

Той смъкна ризата си. След миг и нейната изчезна по същия начин — без извинение, без съжаление. Аби почти не забеляза, че е гола и открита пред погледа му — беше прекалено заета да го поглъща с очи. Толкова красив, толкова силен.

А когато той започна да обожава гърдите й с устни, език, ръце и тя усети грубото мъжко жулене на челюстта му, едва не се пръсна от чисто удоволствие. Гърдите й били малки ли? Чувстваше се могъща, безпомощна, красива. Триумфираща.

Притисна се към него с всички сили и крайниците й го обвиха като пълзящо растение. Усещането на тяло до тяло, кожа до кожа бе опияняващо. Неговата сила, мощта му, огненото му желание я възпламениха. Имаше чувството, че грее отвътре.

Ликуваше, докато гледаше коравата му силна гръд, когато прокара длани по кожата му, когато нежно започна да изучава малките издатини, когато започна да го гали, да го превръща в свой и да научава какво удоволствие му доставя това. Какво огромно удоволствие.

Той се извиваше и гърчеше под пръстите й, ръмжеше от удоволствие, казваше й, че тя е неговата любов, неговата красавица, душата му. И през цялото време я целуваше така, сякаш нямаше да спре никога. Никога. Целуваше я така, сякаш тя бе животворна вода, а той умираше от жажда. И тя разцъфваше под допира му.

Той побутна краката й с коляно, разтвори я и започна да я гали там. Дългите му силни пръсти настояваха, знаещи, опитни. Тя започна да се извива под ласките му, разтреперана от удоволствие, изпълнена с болезнено, отчаяно желание за нещо, но не знаеше какво е то.

Тя се разтапяше; беше напрегната като струна на цигулка; тресеше се от желание.

Погледна към него, към онази мъжествена част от него, която стърчеше напред с такава сила. Беше странна; беше великолепна. Посегна към нея, за да му даде същото удоволствие, което й бе дарил той. И същото незадоволено желание.

— Не — каза той и улови ръката й, преди да е успяла да го докосне. — Този път не, любов моя. Ако ме докоснеш, ще избухна.

— И ти ли? — изскимтя тя.

Той се усмихна, макар че стискаше зъби, сякаш го болеше.

— Не задълго.

Раздвижи се и тялото му я притисна към леглото. Аби се почувства смазана под тежестта му, но прошепна:

— Да, да!

Това беше то — това искаше. Някаква част от нея го осъзна. Тя обви крака около кръста му. Искаше да го притегли по-близо, да го стисне по-силно. Усети как коравата топлина на члена му побутва мястото, откъдето можеше да проникне, и ахна, когато усети как той се притиска към нея.

— Няма да се побере — изохка тя.

— Ще се побере — увери я той, без да помръдва.

Тя настръхна. Изведнъж изпита желание да го отблъсне от себе си. Допря ръце до гърдите му и го бутна, но в същия миг той навлезе в нея с бавно продължително движение, което я накара да се вцепени от неприятно усещане. Пред очите й отново изникна разцепената наденичка.

— Нали ти казах, че няма да се побере!

Но още докато говореше, почувства как тялото й омеква около него, приспособява се, за да го приеме, и внезапно вече не й беше толкова неприятно. Усещането беше странно, имаше и леко парене, но само толкова.

Той започна да се движи и тя се скова в очакване на ново неприятно усещане, но не… Нямаше нищо такова. Сега той се движеше по-ритмично и тя почти… изпитваше… нещо… Устреми се към… каквото и да беше то… и тогава пръстите му се плъзнаха помежду им и усещането премина през нея като пламък, като метеор.

Тя изпищя, изви гръб, заблъска се под него, а той тласкаше и тласкаше, и тя се движеше заедно с него и, о, беше великолепно, и ненадейно тя се озова на ръба на непоносим екстаз и този екстаз нарастваше и нарастваше, докато накрая той простена, тласна още веднъж и потръпна силно, докато тя се разпадаше на хиляди късчета около него — възхитително усещане.

Аби се събуди завита в леглото, сгушена до нещо голямо, топло и кораво. Тя се протегна с удоволствие, без да бърза, наслаждавайки се на усещането.

Изобщо не се чувстваше като сцепена наденичка. Чувстваше се като цвете, чиято корава сива обвивка се е разпукнала и отвътре се бяха раздиплили нови, блестящи и ярки цветчета, изложени на ласката на слънцето. Чувстваше се в безопасност, изпълваше я топлина, беше обичана.

— Аби? — избоботи в ухото й дълбок, тревожен мъжки глас. — Добре ли си?

Тя отвори очи и те се впериха в един притеснен опушеносив поглед. Най-любимият поглед на света.

Тя се усмихна. Беше изпълнена с радост и в същото време щеше да се разплаче. Преглътна сълзите си, защото знаеше, че той няма да разбере сълзите от щастие.

— Това беше… Дори не подозирах…

— Добре ли си?

Тя се сгуши до него, положи буза на голите му гърди и обви ръце около тялото му.

— Чувствам се прекрасно — въздъхна щастливо.

Той я обгърна с ръка и леко я целуна.

— Следващия път ще бъде по-хубаво, обещавам.

Тя се усмихна до кожата му.

— Не виждам как е възможно, но щом искаш, с удоволствие ще те оставя да ме убедиш.

Той изпухтя тихо и развеселено и тя почувства как тялото му се отпуска. Той погали ръката й, без да бърза. Дългите му сръчни пръсти събудиха великолепни нишки от съживени в спомена усещания. Аби не бе очаквала, че това, което се случва между мъжете и жените, може да е толкова… наситено с чувства и същевременно така… животинско. И същевременно така естествено.

Остана да лежи, сгушена до него, полубудна и замечтана. Вслушваше се в дишането му, усещаше стабилните удари на сърцето му под бузата си.

Да лежи тук, в тази тиха стая, гола до мъжа, когото обичаше, бе така интимно.

Навън започна да вали. По прозорците заудряха студени топчета. Стаята се изпълни с оловносива светлина. Беше ранен следобед, но Аби имаше чувството, че се свечерява. Стаята се изпълни със сенки и тя се запита дали не трябва да се облекат и да се върнат при сестрите й. Не искаше да ходи никъде.

— Ще донеса малко светлина.

Той се надигна сред вълна от одеяла и отиде гол до камината, където бе приготвен огън, който само чакаше да го запалят. Макс взе кутийката с прахан и се зае да го разпали. Голотата му сякаш ни най-малко не го смущаваше.

Аби никога досега не беше виждала напълно гол мъж. Отначало й се стори, че трябва да погледне настрана, но… това беше бъдещият й съпруг. Който вече й беше любовник.

Беше глупаво да се стеснява. Тя започна да го наблюдава, да се възхищава на играта на здравите мускули по гърба му, на линията на гръбнака му, на стегнатите хълбоци и дългите корави бедра. Той беше мъж така, както тя беше жена. Беше нейният викинг.

Той поднесе праханта към огъня и скоро зад решетката затанцуваха ярки пламъци. Макс взе една треска и запали половин дузина свещи. Аби го гледаше, а когато той се обърна и тя го видя в цялата му мъжественост, когато зърна онази част, която бе проникнала в нея, почувства, че не може да откъсне поглед. През тялото й премина вълна от усещания.

Какъв великолепен мъж! Чувствата я стиснаха за гърлото и почти я задушиха. Какво бе направила, за да го заслужи?

Той забеляза погледа й и се усмихна. Тази усмивка й каза, че разбира леката свенливост, която все още се таеше в нея, че тази свенливост му харесва, а чувствата му към нея далеч надхвърлят простото харесване. Тя усети как я изпълва топлина.

Той я обичаше.

Макс прекоси стаята и дръпна завесите, за да прогони студената светлина отвън. Дъждът продължаваше да удря по стъклата, но вътре беше топло, светло и уютно. Макс се мушна обратно в леглото.

— Нали още не искаш да си тръгнеш? — прошепна той и когато тя поклати глава, отново я взе в прегръдките си.

И ако първият път беше жадно притежание на трескава плът, пламнала от болезнено желание, този втори път беше по-бавен, по-дълбок, по-сигурен.

Това беше обет.

След това продължиха да лежат с преплетени тела в топлата светлина. Говореха шепнешком на фона на пращенето на огъня и на дъжда отвън. Той й разказа за бъркотията, която му бе завещал чичо му, за първото си пътуване по море и за ужаса на морската болест.

Тя му разказа за родителите си, за местата, където бяха живели, и как бяха умрели.

И за Лорънс. Той я притисна силно до себе си, а по-късно й разказа за жената, с която бе поддържал дълга връзка — китайска вдовица, която не искаше да се омъжва повторно.

По-късно разговорът се насочи към плановете им за бъдещето. Той й разказа за Девънам Хол, провинциалното си имение, и как бе успял да го задържи — на косъм — само него от всички имоти, които бе притежавал чичо му. Възстановяването на имението щеше да иска много работа, а Макс дори нямаше представа в какво състояние е къщата.

— Ще имаш ли нещо против, през по-голямата част от годината да живееш в провинцията? — попита той. — Знам, че много хора не обичат…

— Да имам нещо против ли? Когато имам възможност да създам свой собствен дом? Не знаеш ли какво означава това за мен? — Очите й се наляха със сълзи и тя примигна в опит да ги прогони. — Никога не съм имала собствен дом.

Прегръдката му стана по-силна.

— Аз също — промълви той дрезгаво. — Не и истински.

Аби си помисли за момчето, което бе чакало до безкрай да го вземат от училище, момчето, което, когато най-накрая го бяха поканили в дома на чичо му, го бе сметнало за студен и официален въпреки сърдечността на леля му. Той може и да притежаваше къщата на площад „Бъркли“, но я бе купил за леля си и тя беше обзаведена с нейните мебели.

— Ще си създадем дом заедно — обеща му тя. — За нас и за децата ни.

[1] У. Шекспир, „Хамлет“, трето действие, първа сцена, превел от английски Валери Петров. — Бел.прев. ↑

Епилог

Трябва да се примиря с по-голямо щастие от това, което заслужавам.

Джейн Остин, „Доводите на разума“

— В провинцията ли? — възкликна лейди Биатрис. — Не можеш да се омъжиш в някаква порутена сбутана църквица в провинцията, когато можеш да отидеш в „Сейнт Джордж“ на площад „Хановер“! Това е най-подходящото място за венчавка!

Аби се усмихна.

— Параклисът в Девънам Хол е идеален. Не искаме голяма сватба и ни се струва съвсем подходящо да се оженим там, да започнем новия си живот на мястото, където ще го прекараме.

Аби остана запленена от Девънам Хол от пръв поглед — от мига, в който каретата се изкачи по хълма и спряха да погледнат надолу към старинната каменна къща, сгушена в зелена долина, обкръжена от обрасла градина и полускрита от дървета, които по това време на годината започваха да се обагрят в алено, златисто, медночервено и зелено.

Аби жадно проучи несиметричната стара къща. Беше прашна, но идеална, като къща от вълшебна приказка — с кули и готически прозорци, а в огнището в залата спокойно можеше да се опече вол. Мъничкият параклис от шестнайсети век също беше идеален — точно за венчавката на двама души, които нямат голямо семейство… все още.

Лейди Биатрис се обърна към племенника си.

— Макс, ти си виновен!

Той поклати глава.

— Не съм, наистина. Ако зависеше от мен, щях да се оженя за нея без отлагане, със специално разрешително.

Леля му изсумтя отвратено.

— Предполагам, че си готов да оставиш момичето да се венчае облечено с някой парцал. Мъже!

Макс се усмихна и плъзна ръка на кръста на Аби.

— Готов съм да се оженя за нея дори да не е облечена.

Аби склони глава на рамото му. Чакането беше трудно и за двамата. Тя копнееше за свободата да легне с него в голямото му легло, да се любят така, както в онзи вълшебен мокър следобед в Бат, но това не беше възможно. Не и тук, където на всяка крачка изникваха любопитни сестри, проницателни лели и икономи.

Аби наистина не се вълнуваше какво ще облече за сватбата си, но Дейзи бе решена да й ушие специална рокля и тя не искаше да я разочарова, особено след като Макс им бе позволил неограничен достъп до склада си с коприна. Това щеше да бъде първата рокля, която Дейзи щеше да ушие от нов плат.

— Идеята е на Аби — каза Макс.

— Това е желанието ми, наистина — увери Аби възрастната дама. — Там е прекрасно, само почакайте да видите! Есента едва започва да оцветява дърветата и до сватбата ще са зашеметяващи. А когато приключим с къщата, и тя ще бъде красива. Трябва й само едно хубаво чистене и малко пренареждане.

— С Аби ще заминем предварително за Девънам Хол — обърна се Макс към леля си. Бяха планирали всичко предишната вечер. — Ще подготвим къщата и параклиса и ще наглеждаме приготовленията за сватбата.

— Бихме искали да вземем Федърби и Уилям — обади се Аби бързо, преди лейди Биатрис да може да възрази. — И една прислужница.

— За компаньонка — уточни Макс.

Лейди Биатрис вдигна вежди.

— А не някоя от сестрите ти?

Аби поклати глава. Надяваше се изчервяването й да не е прекалено очевидно.

— Не, Джейн и Дамарис искат да останат тук и да помогнат на Дейзи.

Това беше вярно, но не по-малко вярно беше и друго: тя не искаше сестрите й да й се мотаят в краката и да наблюдават скандалното и поведение спрямо годеника й. Защото в Девънам Хол тя възнамеряваше да повтори преживяното в Бат.

— Както виждам, ще отмъкнете и иконома ми — изсумтя лейди Биатрис. — Това е пладнешки обир.

— Не, просто той така умее да организира хората — подхвана Аби с предразполагащ тон. — Ще се върне след сватбата, обещавам. Не мога да си представя, че Федърби ще заживее за постоянно в провинцията. Вие можете ли?

— Е, щом трябва, значи трябва… о, я изчезвай, госпожице Крадла! — нацупи се престорено леля Биа, когато Аби я прегърна и я целуна по бузата. — Предполагам, че когато човек прелива от любов, просто трябва да целуне някого.

— Наистина преливам от любов — съгласи се тихо Аби и погледна към Макс. — И наистина трябва да целуна някого.

* * *

Сватбеният ден на Аби и Макс беше мек и слънчев. Джейн, Дейзи и Дамарис помагаха на булката да се приготви.

Сватбената й рокля беше от тежка кремава коприна, а кройката бе толкова проста и красива, че на Аби й секна дъхът. Роклята се набираше под правоъгълното деколте и се прихващаше под бюста с широка атлазена панделка — единствената украса по цялата рокля, с изключение на малките издути ръкави. Когато вървеше, пищният плат се диплеше около нея като вода.

— О, Дейзи, прекрасна е! Чувствам се като принцеса!

Дейзи се ухили и кимна.

— Знаеш ли, Аби, бях толкоз нервна, когато започнах да режа плата — това е истинска коприна и никой никога не я беше докосвал — че ми трепереха ръцете. Но се получи добре, нали?

— Прекрасна е и ти го знаеш — увери я Аби. — Оказва се, че все пак трябваше да избера „Сейнт Джордж“ на площад „Хановер“, за да може цялото общество да види тази рокля. Видят ли я веднъж, ще се наредят на опашка, за да им шиеш рокли. Само почакай и ще се убедиш.

Дейзи се ухили.

— Не се тревожи за мен, Аби. Просто тръгвай и се омъжи за своя мъж. Всичко ли е готово?

Аби провери. Носеше красивия пръстен с квадратен смарагд, който й бе подарил Макс — пръстена, който лейди Биатрис бе наследила от майка си. Докосна огърлицата от перли и диаманти, която висеше на шията й — подарък от Макс. Под атлазения колан бе пъхнала малката дантелена кърпичка, която й даде лейди Бедингтън — „Защото човек винаги плаче на сватби, дори на своята.“ Копринените й чорапи се придържаха от чифт модни жартиери от син атлаз — подарък от Федърби и Уилям, а на масата до нея бе букетчето, което щеше да носи, подредено от сръчните пръсти на Дамарис.

Всички тези подаръци бяха от хората, които я обичаха. Аби знаеше, че е щастливка. Копнееше за някакъв малък подарък от майка си или от баща си в този толкова важен ден, но бяха продали сватбения пръстен на майка й, за да платят погребението й, а нямаше нищо друго.

— Хайде, Аби, нали не искаш да закъснееш? — подкани я Джейн.

Аби погледна към сестра си и се усмихна. Разбира се! Как можа да забрави? Пред нея стоеше най-скъпият подарък от родителите й — сестра й Джейн, усмихната и красива, живо копие на майка им.

Аби приглади дългите си бели ръкавици.

— Готова съм.

* * *

Всеки сантиметър от църквата бе изтъркан и излъскан, от старинните дъбови пейки, блеснали от пчелен восък, до декоративните месингови плочи и блестящите прозорци със стъклописи. Тъй като изминалото лято бе необичайно студено и бяха останали малко цветя, църквата бе украсена с китки есенни листа. Огромните сребърни вази преливаха от пурпурни, златисти, медни и ръждивочервеникави листа и изпълваха каменната църквица със светлина, топлина и чистото, естествено благоухание на гората.

Всички пейки бяха запълнени, защото на венчавката присъстваха не само приятелите им от Лондон, но и мнозина от местните селяни и арендаторите на семейство Девънам. Аби разпозна повечето от лицата, които се обърнаха и й се усмихнаха, когато влезе в църквата, следвана от сестрите си. Всички тези хора бяха помагали в тежката задача да подготвят Девънам Хол за събитието. Макс бе настоял да наемат само местни работници, като направи изключение единствено за Федърби и Уилям. Обясни, че реколтата е била лоша и хората имат нужда от тези доходи.

Сега всички бяха дошли и срамежливо седяха на задните редове, облечени с най-хубавите си неделни дрехи, с умити лица, лъснати обувки и пригладена назад коса. Усмихваха се и кимаха, а някои дори се просълзиха, докато Аби бавно вървеше към олтара.

Тя примигна, за да прогони сълзите си. Това беше нейното бъдеще, нейните хора. Нейният дом.

Все повече и повече хора се обръщаха и й се усмихваха — членове на литературното общество, лейди Бедингтън и приятелките й, Федърби и Уилям — Федърби вече ридаеше.

А на първия ред, подпряна на бастуна си, седеше една великолепна възрастна дама, която бе прибрала една крадла в дома си и я бе провъзгласила за своя племенница. Тя кимна на Аби, усмихна й се с треперещи устни и издуха шумно нос в кърпичката си.

Нейното семейство.

А там, пред олтара, висок, сериозен и великолепен, стоеше нейният любим. Сивите му очи горяха в малката тъмна църква, докато чакаше нея, обикновената Аби Чантри, която, обляна в светлината на погледа му, се чувстваше неземно красива. Нейният любим викинг.

Той протегна ръка към нея. Очите на Аби се замъглиха.

Беше си у дома.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.